2 20 EDVARD WIBECK, (l6o) 



teelse, måste tydligtvis självsådden på respektive försöksytor uppgått till 

 den maximala siffra, till vilken eftergroningen på någon av parcellerna 

 uppgives ha nått, d. v. s. den skulle, om man bortser från de mindre 

 jämförliga ytorna n:r 215, 216 och 233, uppgått till minst 10,1 och högst 

 47,5 procent af hela plantbeståndet, såsom närmare framgår av tabell 5. 



Beträffande den äldsta gruppen av försöksytor, n:r 29, 30, 32 — 35, 

 vilken redan av Maas reviderats åren 1905 — 1906, håller M., såsom fram- 

 går av uttalanden å sid. 8 (73) i hans förutnämnda uppsats, före, att 

 självsådden här i verkligheten ej uppgått till mera än i ä 2 % av plant- 

 beståndet. Också jag, som dels hösten 1905, dels våren 19 10 besökte 

 samtliga dessa försöksfält, anser att denna siffra, av ytornas och deras 

 närmaste omgivningars allmänna utseende att döma, ej kunnat bliva 

 avsevärt överskriden, möjligen med undantag av försöksyta n:r 30, vilken 

 jag i detta hänseende håller för mera osäker än de övriga. De från 

 denna yta angivna värdena på eftergroningens storlek torde sålunda få 

 anses behäftade med något större fel än motsvarande tal från de andra 

 ytorna av denna grupp. I alla fall återstår ju en bred marginal, innan 

 man är uppe vid de 10 — 20 procent plantor, vilka på dessa försöksfält 

 anses uppkomna genom eftergroning. 



Försöksfälten n:r 217 — 220 anser jag vara de förhållandevis säkraste, 

 yta n:r 218 dock möjligen något mera behäftad med självsådd än de 

 övriga. I synnerhet yta n:r 219 på Kuortesrova norr om Gällivare, vil- 

 ken ligger på gammalt svärföryngrat hedland, som avverkats redan för 

 länge sedan, före och under tiden för järnvägsbygget i dessa trakter, 

 torde få anses som tämligen fri från självsådd. De 25 — 47 procent av 

 plantorna, som på dessa fyra försöksytor, däribland yta n:r 219 med 

 43,8 procent, tillskrivits eftergroningen, kunna omöjligen till mera än 

 en mycket ringa del vara orsakade av självsädd. 



De äldsta parcellerna å yta n:r 216 och 233, i mindre grad däremot 

 n:r 215, torde ha mottagit något självsådd tall, på yta n:r 233 dock i 

 varje fall ej tillnärmelsevis till den omfattning, att de höga eftergronings- 

 procenter, som här funnits, skulle kunna förklaras därigenom. 



En omständighet, som jämte de mera subjektiva allmänna iakttagel- 

 serna över självsåddens storlek å försöksytorna antyder, att de senkomna 

 plantorna ej till betydligare del kunnat vara självsådda sådana, är den 

 stora skillnad i riklighet, varmed nykomlingarna uppträda under respek- 

 tive i:sta, 2:dra och — i vissa fall — 3:dje året efter sådden, och detta 

 alldeles oberoende av tillgången på tallfrö i omgivningarna. 



Redan av tabellerna i — 3 framgår, att de nytillkomna plantorna in- 

 funnit sig mycket talrikare året närmast efter sådden än under de efter- 

 följande. Än tydligare framträder emellertid detta förhållande i tabell 



