2 22 EDVARD WIBECK. 



Det har förut blivit nämnt, att eftergron ingen — och vi kunna 

 också tillägga plantdödligheten — givetvis även påverkas av andra fak- 

 torer än fröproveniensen, och att det föreliggande undersökningsmaterialet 

 i någon mån tillåter slutsatser häröver. Det är å ena sidan vid de strängt 

 jämförliga ytorna n:r 217^ — -220 och å andra sidan vid vissa avdelningar 

 av yta n:r 233, som jag i detta syfte skall dröja något litet. 



Orsaken, varför två ytor (n:r 217 och 218) anlades bredvid varandra vid 

 Bispgården och tvä (n:r 21g och 220) vid Gällivare, värden, att man ön- 

 skade iakttaga, om, under i övrigt lika förhållanden, markgroningspro- 

 centen påverkades av jordmånen. Såsom redan framgått av beskriv- 

 ningarna å ytorna ifråga, anlades därför ytorna n:r 217 och 220 på mark, 

 som efter respektive orters förhållanden kunde betecknas såsom god, un- 

 der det att n:r 218 och 21g lades på sämre, rent hedartade platser. 

 Det visar sig nu, att eftergron ingen varit avsevärt större på de hed- 

 artade ytorna än på de andra. Om den genomsnittliga eftergronings- 

 procenten på yta n:r 217 betecknas med 13,3 blir den pä yta nr 218 

 21,7, och på ytorna 220 och 21g ställa sig motsvarande tal som 15,2 

 och 24)7. De hedartade ytorna visa emellertid efter en kort kulmination 

 av plantbeståndet också en starkare plantdöd'ighet än de mera humusrika, 

 varigenom slutresultatet redan efter några år ställer sig sämre på de förra 

 än på de senare. 



Av synnerligt intresse äro på försöksyta n:r 233 avdelningarna III — V, 

 vilka blivit besådda med frö av samma slag frän Bodens revir respek- 

 tive våren ig 13, hösten ig 13 och våren ig 14. Om den märkliga gro- 

 ningsbild, som detta frö gav vid fullt jämförliga undersökningar våren 

 igi3 och ig 14, är förut nämnt å sid. 153. Nu visar det sig, att efter 

 första sådden gav detta frö, likasom i allmänhet fallet varit med Norr- 

 och Västerbottensfröet, ett plantuppslag, som till nästa år visade ytter- 

 ligare stegring. Eftergroningsprocenten på avd. III blev 24,1. Samma 

 års höstsådd gav upphov till ett plantbestånd, som icke längre visar nå- 

 gon ökning, men också blott en obetydlig minskning mellan i:sta och 

 2:dra revisionerna. Eftergroningsprocenten hade nu sjunkit till 14,1. Efter 

 sådden på våren ig 14, då fröet vid försök i groningsapparaten visat 

 77 X grodda frön mot 51% året förut^ men i stället blott 2,5 % hårda frön 

 mot 20 %" hårda år 1913, erhölls ett plantbestånd, som sedan visade 

 blott 3,4 procents eftergroningsförmåga och en ej obetydligt ökad plant- 

 dödlighet. Huruvida detta, både genom groningsapparatens och såddens 

 på marken utslag bestyrkta fall av »eftermognad» representerar ett ofta 

 återkommande eller möjligen rent av typiskt förhållande hos det högnordiska 



' För avd. II — IV av yta och n:r 215 samt avd. IV — V av ytorna n:r 216 och 233 har 

 dödlighetsprocenten blott kunnat beräknas t. o. m. 2:dra vegetationsperioden. 



