OM EHERGRONING HOS TALLFRÖ. 223 



lallfröet, mäste naturligtvis tills vidare lämnas därhän, men vore i hö^ oiad 

 värt att undersöka genom under flera år fortsatta analyser och sådder med 

 fröprov ur samma skörd. En sak, som visserligen a priori ej förefaller sanno- 

 lik, men som i samband därmed borde undersökas, är, huruvida de sen- 

 groende fröna genom någon anatomisk detalj, t. ex. fröskalets tjocklek, 

 till äventyrs redan till det yttre låta särskilja sig från de snabbgroende. 



Det föreliggande undersökningsmaterialets bristfällighet för det ända- 

 mål, vartill det här blivit använt, har, såsom man finner, lämnat oss i 

 sticket på åtskilliga punkter, där full visshet och bindande bevisning 

 varit önskvärd. Det låter oss emellertid, om ock i något obestämda 

 konturer, skönja en del äv de speciella anordningar, varigenom den hög- 

 nordiska tallen söker sörja för, att ett så stort antal individ som möjligt åt- 

 minstone kommer fram till groddplantans och den tidigaste plantålderns 

 stadium. För att vinna detta mal strävar trädet dels efter att så vitt 

 möjligt alltid hålla frö i beredskap för att utnyttja de klimatiska optima, 

 när dessa inträffa, dels efter att göra det en gång grodda fröet så lifs- 

 kraftigt som möjligt. Förstnämnda mål tjänar den ofta återkommande 

 kottsättningen, vilken — att döma av den tid, varunder systematiska 

 iakttagelser häröver ägt rum — för nordsvensk tall visserligen sällan når 

 upp till högsta riklighetsgraden efter gängse sätt att räkna, men å andra 

 sidan sällan sjunker ned till den absoluta frånvaron av kött, som under 

 många år inträffar över stora områden i Sydsverige. I samma syfte 

 verkar också långvarigheten a\' den tidsrymd, varunder kotten förblir 

 kvarsittande på trädet, samt den långsamhet, varmed den öppnar sig och 

 släpper sina frön. Som ett tredje moment, och kanske det viktigaste av 

 alla, tillkommer så den under tvä till flera år bibehållna eftergronings- 

 förmågan hos en del frön, sedan de fallit till marken. 



Såsom ett uttryck för den sega livsenergi, som utmärker den hög- 

 nordiska tallen, är först att framhålla fröets i förhållande till sydsvenskt 

 tallfrö ovanligt höga speciella markgroningsprocent,^ vartill direkt an- 

 sluter sig den i det föregående anmärkta låga dödligheten hos de helt 

 unga plantorna. 



Tillsammans bidraga alla de nämnda egenskaperna till att i skogligt 

 hänseende nog så skarpt från sydsvensk tall särskilja åtminstone den 

 nordligare formkretsen av norrlandstallen, vilken ju också nyligen av en 

 annan författare" betecknats såsom botaniskt väl skild frän den förra. 



' Se härom Edvard Wibeck jFrömängden vid rutsädd av tall och granfrö->, Skogsvårds- 

 fören. tidskr. 1907, h. 4 — 5. 



^ SylvÉN, N., Den nordsvenska tallen. Meddelanden frän Statens .'^kogsförsöksanstak 

 1916 — 1917, Skogsvårdsf. tidskr. 1916, h. 12. 



