252 OLOF TAMM. (192) 



också räkna med, att denna kvantitet verkligen har betydelse för skogen. 

 Av geologiska skäl är apatithalten i våra skogsjordarter nog ganska 

 konstant, . varför särskilda fosforsyrebestämningar rätt sällan behöva 

 ifrågakomma. I rostjordsskikt och ortsten finnes ofta utfälld fosforsyra, 

 som också kan bestämmas enligt det beskrivna förfaringssättet. 



5. Bestämning av humushalten. I sandiga prov kan humushalten 

 utrönas genom glödförlustbestämning. Man bör alltid med en pincett först 

 ur provet bortplocka synliga fragment av kvistar, barr o. d. Man får emel- 

 lertid i bestämningen egentligen ej humushalten utan halten av organisk 

 substans samt vattenhalten, varav den hygroskopiska bestämmes i sär- 

 skilt prov genom upphettning, vid humusrika prov endast till 80 — 90 

 grader, och fråndrages. Vid högre temperatur börja humusämnena öka 

 i vikt, troligen genom absorption av luftens syre. — För våra skogs- 

 jordarter torde det vara mest praktiskt att sätta likhetstecken mellan 

 humushalten och halten organiska beståndsdelar, enär humusen meren- 

 dels plägar innehålla så svagt multnade beståndsdelar, att den ej skulle 

 låta bestämma sig fullständigt annat än genom förbränning vid hög tem- 

 peratur. 



Låga humushalter bestämmas säkrast genom provets förbränning 

 och den bildade kolsyrans uppsamling. Genom multiplikation med fak- 

 torn 0,471 antager man då, att man får den rätta humushalten eller åt- 

 minstone ett säkert, relativt mått för densamma. — A Statens Skogs- 

 försöksanstalt har av förf. med framgång använts följande snabbmetod: 



En avvägd kvantitet av analysprovet, V4 — 2 grams vikt beroende på 

 humushalten, blandas intimt med 4 ggr sin egen volym väl utglödgat, 

 pulvriserat blykromat, uppblandat med 10 viktsprocent kaliumbikromat. 

 Provet, med kromat, införes i ett utglödgat koppar- eller nickelskepp. 

 Ett vanligt förbränningsrör, helst ej över 70 cm långt, har beskickats 

 med 20 — 25 cm kopparoxid, kornig, helst s. k. trådformig, i vardera 

 änden begränsad med korta oxiderade kopparspiraler. Förbrännings- 

 rörets ena ände står i förbindelse med en gasometer, från vilken kol- 

 .syrebefriad luft kan insläppas. I denna ände belinner sig en 10 cm 

 lång, väl oxiderad kopparspiral. Sedan förbränningsröret med koppar- 

 oxiden väl utglödgats i en långsam ström av kolsyrefri luft och kallnat, 

 införes substansen på brukligt sätt mellan den långa oxiderade spiralen 

 och kopparoxiden. Mellan kopparoxiden och rörets från gasometern 

 vända mynning införes en 5 cm lång, väl reducerad kopparspiral (se 

 fig. i), varefter röret hastigt evakueras med en god vattenluftpump. 

 Under fortsatt evakuering uppvärmes först den reducerade spiralen och 



^ Det följande förfaringssättet är en modifikation av en förbränningsmetod, angiven av 

 Vesterberg (34, sid. 132). 



