(195) OM SKOGSJORDSANALYSER. 255 



varje prov avvägdes 2 portioner om ett par gram, till vilka i flaskor 

 med väl inslipade proppar sattes 1 50 kbcm mättad lösning av surt kali- 

 umoxalat (KHC^O^); såsom syra betraktad, var lösningen ungefär 7- 

 normal. I flaskorna inlades även något fast salt, så att koncentrationen 

 av oxalatet borde hålla sig konstant. Det hela skakades därefter i skak- 

 maskin på så sätt, att 6 flaskor skakades dubbelt så länge som de 6 andra. 

 Sedan filtrerades de bildade extrakten, och återstoderna uttvättades noga 

 med kallt vatten. Extrakten voro till färgen gula eller bruna av järn och 

 humusämnen. 



Extrakten försattes med 10 kbcm konc. svavelsyra, indunstades i Kjel- 

 dahlskoivar om 500 kbcm rymd, samt förbrändes i dessa på samma sätt 

 som vid kvävebestämning enligt KjELDAHL men utan tillsats av något 

 nytt reagens. Efter slutad förbränning utspäddes de med vatten, koka- 

 des, reducerades med svavelväte enligt känd metod, samt titrerades på 

 vanligt sätt med kaliumpermanganat på järn. Den erhållna järnhalten 

 bör då motsvara provets limonithalt jämte eventuellt befintliga, lättlös- 

 liga järnföreningar. 



Återstoderna efter e.xtraktens filtrering bestodo dels av askvitt mineral- 

 pulver, dels av mörkbrun, fullständigt strukturlös humus. De digerera- 

 des med utspädd ammoniak, för att bortskaffa löslig humus och filtrera- 

 des. För att konstatera, att i filtraten ej fanns någon järnförening, sam- 

 manslogos dessa två och två, så att ett erhölls för varje prov, indunsta- 

 des därefter tills ammoniaklukten försvann samt försattes i Kjeldahls- 

 kolvar med 5 kbcm svavelsyra, indunstades, förbrändes, reducerades samt 

 titrerades på järn, såsom förut beskrivits. 



Återstoden efter ammoniakdigereringen utgjordes av humusfritt askvitt 

 mineralpulver, som sålunda föreföll fritt från Hmonitiskt järn. För att 

 säkert utröna detta sammanslogos återstoderna tvä och två, på samma 

 sätt som förut ammoniakfiltraten, samt skakades två timmar med mättad 

 lösning av surt kaliumoxalat som de ursprungliga proven. De nu erhållna 

 extrakten behandlades, som ovan är beskrivet om de första extrakten. 



Resultatet av ovan beskrivna undersökning framgår av tabell 5; järnet 

 är städse beräknat som ferrihydroxid, Fe(0H)3. Det hygroskopiska 

 vattnet bestämdes även i alla proven genom upphettning till 80 — 90 

 grader C. 



Av tabellen framgår, att de kvantiteter ferrihydroxid, som finnas i 

 ammoniakfiltraten, resp. återstoden från dessa, i allmänhet högst äro lika 

 med 0,1 % . Då givetvis de ej limonitiska järnmineralen (hornblende, 

 biotit, magnetit o. s. v.) måste visa någon löslighet såväl i surt kalium- 

 oxalatlösning som i ammoniak, samt metoden måste vara behäftad med 

 vissa försöksfel, vilka nog röra sig om cirka 0,05 °^o , så måste resultatet 



