202 L. MATTSSON. (202) 



Den stamkaraktär, som hittills i största utsträckning fått tjänstgöra 

 som utslagsgivande för trädstammens form, är formtalet. Detta är som 

 bekant ett jämförelsetal mellan trädets kubikmassa och en viss stere- 

 ometrisk figur med samma diameter som stammen vid mättstället. Som 

 jämförelseobjekt användes till en början en kon, men övergick man 

 tämligen snart till cylindern som jämförelsekropp. Denna är numera den 

 uteslutande använda. I Tyskland har formtalet använts i utomordentligt 

 stor utsträckning. Man skiljer här emellan trädformtal, stam-, ris- och 

 derbholzformtal, allt efter den del av trädet, som ingår i jämförelsen. 

 Undersökningarna över formtalens variationer äro otaliga, och många av 

 dem stöda sig på massor av stammar. Trots allt nedlagt arbete ha 

 emellertid dessa undersökningar lämnat föga användbara resultat. Detta 

 beror naturligtvis i mycket på de använda metoderna. Oftast har blott 

 massverkan fått göra sig gällande. Klassificeringen av det tillgängliga 

 materialet har däremot ägnats mindre uppmärksamhet. 



Emellertid finnes ännu en orsak till det ringa resultatet, nämligen 

 att formtalet, åtminstone det i praktiskt bruk vanligaste, brösthöjds- 

 formtalet, som bekant ej alls är, vad man skulle kunna kalla, en primär 

 massabildande faktor. Det är nämligen förutom av stammens form 

 även beroende av dess höjd. Båda dessa stamkaraktärer äro så i sin 

 tur beroende av en del yttre faktorer såsom beståndsslutenhet, mark- 

 bonitet o. s. v. och påverkas kanske mången gång av samma faktor i 

 helt skilda riktningar. Det måste därför alltid anses olämpligt att ut- 

 föra undersökningar direkt å formtalet. Riktigare är naturligtvis att 

 behandla var och en av grundkaraktärerna för sig. Först därigenom 

 kan man erhålla en verklig inblick i formtalets variationer och dess be- 

 roende av olika yttre faktorer. 



Vida större möjligheter att erhålla verkligt bestående resultat ha där- 

 för nåtts, sedan begreppet diameterkvot införts i den skogsmatema- 

 tiska forskningen. Med detta begrepp har man nämligen satts i stånd 

 att direkt studera formen och dess växlingar. Den, som kanske utfört 

 det mesta arbetet å detta nya fält, är SCHIFFEL {13), som fotat vidlyf- 

 tiga utredningar å begreppet »formklass bestämd ur diameterkvot». Han be- 

 stämmer formklassen efter förhållandet mellan diametern å stammens 

 mitt och diametern vid brösthöjd. Samma metod har använts av A. 

 Maass (9). Därvid uppstår emellertid den svårigheten, att, medan mitt- 

 diametern alltid intager samma relativa plats å stammen, skjutes där- 

 emot brösthöjdsdiametern hos kortare stammar relativt uppåt. Detta 

 går så långt, att hos ett 2,6 m:s träd de båda diametrarna helt samman- 

 falla. Denna omständighet medför naturligtvis ett döljande av formens 

 inflytande. 



