(203) FORMKLASSTUDIER I KULLSLUTNA TALLBESTÅND. 263 



Den teoretiskt riktigaste metoden att undvika denna svårighet vore 

 naturligtvis att förlägga mätningarna till relativt samma ställen å stam- 

 men, exempelvis å en tiondedel och hälften av hela stamlängden. För 

 undersökningar skulle naturligtvis en sådan metod vara synnerligen be- 

 svärlig men säkerligen lämna de allra vackraste resultaten. — En annan 

 metod har emellertid begagnats av TOR Jonson (3). Han lämnar näm- 

 ligen stamstycket under brösthöjd ur räkningen och förlägger den övre dia- 

 metern till mitten av den så stympade stammen. Detta betyder, att bådade 

 i formuttrycket ingående diametrarna förändra sin relativa plats å stam- 

 men för växlande trädhöjder och det på så vis, att båda ligga närmare 

 toppen ä lägre stammar. Resultatet blir, att av två stammar med ab- 

 solut identisk form men med olika höjd den större får något högre 

 formklass. Skillnaden är emellertid så obetydlig, att den kan så gott 

 som helt negligeras. 



Vi kunna således betrakta denna »absoluta formkvot», som JONSON 

 benämner den, såsom ett från alla biinflytelser befriat uttryck för stam- 

 mens form. För olika formklasser, karaktäriserade av olika absoluta 

 formkvoter, framdeducerar JONSON avsmalningsserier för såväl tall som 

 gran. Dessa serier äro beräknade ur en av HÖJER (2) uppställd stam- 

 kurveekvation, vilken lämnar synnerligen god överensstämmelse med i 

 naturen förekommande stamformer. Ur dessa avsmalningsserier kan där- 

 efter stammens diameter beräknas vid vilken plats å stammen som helst, 

 under förutsättning att formklassen är känd. 



Här stöter man emellertid på svårigheten att bestämma formklassen ä 

 stående stammar. Denna bestämning kan verkställas på två olika vägar. 

 Närmast till hands ligger att genom direkt mätning av mittdiametern 

 med optiska eller mekaniska hjälpmedel förskaffa sig kännedom om 

 formklassen. Eventuellt kan ju en lägre liggande diameter mätas under 

 förutsättningen, att stammens avsmalningsförhållanden äro noggrant kända. 

 En annan möjlighet att nå målet vinnes, om ett strängt samband mellan 

 formklassen och någon annan karaktär hos stammen kan fastställas. 

 En tredje utväg" är naturligtvis den direkta okularuppskattningen. 



Den förra metoden användes av Maass som upprättade sina upp- 

 -skattningstabeller efter oäkta formklass, bestämd genom stångklavning 

 å 6 m. Den andra metoden har prövats av åtskilliga forskare såsom 

 KUNZE (8), ScHlFFEL (13), BÖHMERLEE (i) m. fl. De ha närmast verk- 

 ställt undersökning över stamformens samband med kronans relativa 

 längd. I allmänhet har det visat sig, att ett samband förefinnes: stam- 

 formen försämras med ökad relativ krona. För praktiska ändamål har 

 emellertid metoden ej begagnats, förr än TOR JONSON (5) utarbetade 

 sin formpunktsmetod. Han utgår därvid från den av Carl Metzger 



