(23 o FORMKLASSTUDIER I FULLSLLTXA TALLBESTÅND. 29 I 



bör emellertid observeras, att ä samtliga här behandlade försöksytor form- 

 klassen håller sig relativt konstant för de olika dimensionsklasserna. 

 Överensstämmelsen betyder således endast, att den formpunktsbedömda 

 formklassen för de olika dimensionerna håller sig i närheten av medel- 

 talet för hela beståndet. Xågon säkerhet för, att de två bestämnings- 

 serierna skulle visa samma goda överensstämmelse i bestånd av annan 

 slutenhetsgrad och därmed troligen följande annat förlopp av formklass- 

 kurvan, tinnes således ej. 



Vända vi oss så till de två medelformklasserna för ytornas hela 

 provstamsmaterial, synes den bedömda formklassen i allmänhet falla 

 lägre än den verkliga. Endast å två försöksytor, nämligen 119 och 

 128, är förhållandet omvänt. Som bestämningarna å båda utförts 

 av samma person är det troligt, att detta förhållande beror på en be- 

 nägenhet hos förrättningsmannen till för hög formpunktsbedömning. 

 Båda bestämningsserierna från 119 visa samma tendens. Detta skulle 

 ju kunna betyda, att formpunkten å ytan motsvarade en något lägre 

 formklass än vanligt. Troligt är emellertid, att de två förrättningsmän- 

 nen direkt påverkat varandra. Samtliga övriga bestämningsserier giva 

 för lågt värde å formklassen. För de olika försöksytorna bli differen- 

 serna följande: 



Försöksyta n:r 10 22 58 I 58 II 119 a 119 b 122 123 128 

 Differens o, I E — 47 — 30 — 27 — 11 -f i -I-9 — 31 — 11 -f-io 



Sammanslås resultaten för de ytor. som bedömts av samma förrätt- 

 ningsman, få vi följande differenser, vilka ange varje förrättningsmans 

 benägenhet för felbedömning: 



Förrättningsman I 



Differens 0,1 E — 19 



Medeltalet för samtliga erhålles till — i,s E. Visserligen äro 7 serier 

 ej mycket att bygga på. De ge emellertid så samstämmiga resultat, 

 att man knappast kan betvivla en allmän tendens hos formpunktsmetoden 

 att giva för låga värden. I medeltal skulle felbestämningen uppgå till 

 ungefär — 1,8 E, men för olika personer växlar den rätt betydligt. Medel- 

 avvikelsen kring detta värde uppgår till ± 2,0 E. 



En sådan benägenhet är för övrigt ej alls svår att på tillfredsställande 

 sätt förklara. Kronorna ha ju alltid en uppåt starkt avsmalnande form. 

 Tack vare denna omständighet måste vinden hindras i sin fria rörelse 

 allt mera. i ju lägre skikt av beståndet den blåser. Till följd därav 

 utsättas ovillkorligen de översta spetsarna av kronorna för starkare på- 

 känning från vindens sida. Detta medför en höjning av böjande kraf- 



