STUDIER ÖVER SALPETERBILDMNGEN 1 NATURLIGA JURDMANER. 



Kap. i. Skogsmarkens humuslager. 



Humusskiktet i skogsmarken består utom av mer eller mindre rikligt 

 inblandade mineraliska beståndsdelar av växtrester, som äro utsatta för 

 mekanisk sönderdelning och kemisk omvandling. Härigenom förstöres 

 till att börja med den organiska strukturen hos växtavfallet, men för- 

 vandlingen går än längre. De i kemiskt avseende mycket komplicerade 

 ämnen, som uppbygga den levande växtkroppen, omvandlas så små- 

 ningom i allt enklare ämnen. Under god tillgång på luft och under i 

 övrigt gynnsamma förhållanden såsom lagom hög temperatur, lagom fuk- 

 tighet, tillgång på mineralsalter etc. bildas föreningar av allt högre oxida- 

 tionsgrad och såsom slutprodukter finna vi kolsyra, vatten, ammoniak 

 eller salpetersyra och en del kvävefria mineralsalter eller föreningar, som 

 äro fullständigt syrsatta eller oxiderade. Sker sönderdelningen utan luftens 

 fria tillträde, bildas likaledes ämnen av enklare sammansättning, men slut- 

 produkterna äro till större eller mindre del oxiderbara. Vid denna om- 

 vandling av de döda växtresterna spela såväl lägre djur, såsom maskar 

 och insekter, som mikroorganismer, framförallt bakterier och svampar, 

 en mycket viktig roll, icke minst vid de organiska föreningarnas oxida- 

 tion. Väl steriliserad humus avskiljer sålunda i knappt märkbar grad 

 kolsyra, medan osteriliserad är riktigt kolsyrealstrande (Ramann 19 ii, 

 sid. 144). Den stora roll, som mikroorganismerna spela vid humusbild- 

 ningen, förklarar också varför denna process i så hög grad influeras av 

 vattentillgång, temperatur och markens halt av växtnäringsämnen. Även 

 vid riklig lufttillgång kunna därför slutprodukterna till väsentlig del bli 

 oxiderbara, t. ex. då marken är fattig på mineralisk växtnäring. 



Humusämnenas kemiska natur har länge hört till de minst utforskade 

 områdena av jordmånsläran; ännu i dag äro svårigheterna på detta forsk- 

 ningsområde mycket betydande. Vad vi säkert veta om humusämnena 

 är icke sä mycket; ännu återstå ofantligt många problem att lösa. 



Under de senaste åren har emellertid humusforskningen beträtt nya 

 vägar, och resultat av största intresse ha därvid vunnits. Xågra av de 

 viktigaste torde i detta sammanhang förtjäna att omnämnas, bl. a. därför 

 att de bidraga till kännedomen om de i marken förefintliga kvävehaltiga 

 ämnenas natur. 



