STUDIER Ö\ER SALPETERBILDXIXGEN I NATURLIGA JORDMANER. 307 



Under detta humustäcke är mineraljorden ofta slarkt urblekt, mer 

 eller mindre klart vit till ett djup som kan uppgå ända till 15 cm. 

 Under detta blekjordslager följer rostjorden, som utmärkes av en roströd 

 färg och som stundom, helst när blekjorden är mäktig, har ortstens- 

 karaktär. Strukturen av detta på marken liggande humustäcke är rätt 

 växlande. I allmänhet kan man säga, att under det levande mosstäcket, 

 ty ett sådant finnes i regel på dylik mark, följer ett skikt av halvmult- 

 nade, mer eller mindre sammanpackade mossrester, ris, grenar och dy- 

 likt, som ju närmare mineraljorden man kommer, ha en allt mer mult- 

 nad beskaffenhet. Närmast intill mineraljorden får humustäcket ofta en 

 klumpstruktur i likhet med vad fallet är hos jordar tillhörande mullty- 

 pen. Dock är detta skikt med en dylik struktur i regel föga mäktigt. 

 Humusskiktets beskaffenhet växlar för övrigt mycket efter de olika växter, 

 som bildat detsamma. Bildas humusskiktet huvudsakligen av mossor 

 och barravfall, har det i allmänhet en mer lucker beskaffenhet än då bär- 

 ris spela en större roll för dess uppkomst. I detta fall blir humustäcket 

 gärna segt och starkt sammanhängande. Avfall av örter och gräs liksom 

 bladavfall av björk och asp göra däremot gärna humustäcket mera luckert. 

 Redan av dessa antydningar framgår, att humustäcket kan ha en rätt 

 växlande beskaffenhet. 



Kap. II. Kvävet i humustäcket och dess omsättning. 



I föregående kapitel omnämndes, att man ur markens humusförråd 

 lyckats isolera organiska kväveföreningar av känd konstitution såsom 

 leucin, isoleucin, xanthin, histidin etc. Dessa ämnen äro bekanta såsom 

 spjälkningsprodukter av äggviteämnen och ha påvisats såväl hos växter 

 som hos djur. De äro på sätt och vis att betrakta som ett slags bygg- 

 nadsstenar i den ytterst komplicerade äggvitemolekylen. Kan nu växten 

 upptaga dylika ämnen ur marken och använda dem vid uppbyggandet 

 av äggvitemolekylen, i stället för att själv bilda desamma av salpetersyra 

 eller ammoniak och kolhydrater, vilken senare process förutsätter ett be- 

 tydande kemiskt arbete? SCHREIXER besvarar denna fråga med ja. (O. 

 SCHREINER and J. J. Skinner, 1912). Han har experimenterat med 

 vattenlösningar av xanthin, hypoxanthin, arginin och histidin m. fl. ämnen. 

 I dessa har han odlat veteplantor, vilka under försökstiden utvecklat sig 

 förträffligt, fastän de ej haft någon annan kvävekälla än ovannämnda 

 organiska föreningar. Hans försök äro utförda i mycket stor skala, men 

 synas mig knappast bevisande nog. Försöken ha i varje enskilt fall endast 

 pågått en kortare tid; i intet enda fall har försöksväxten (veteplantor) nått 

 blomning. Så snart några blad utvecklat sig, ha försöken avbrutits. Vid 



