3o8 HENRIK HESSELMAN. 



dylika undersökningar måste man synnerligen väl sörja för, att de orga- 

 niska ämnena i näringslösningen ej sönderdelas av bakterier eller andra 

 organismer. Deras försöksanordning lämnar häremot ingen fullständig 

 garanti. Näringslösningarna skyddades endast av en pappskiva mot 

 direkt beröring med den yttre luften, men den ombyttes ofta. Sönder- 

 delningsprodukter såsom ammoniak eller salpetersyra ha ej kunnat på- 

 visas i kulturvätskan, men detta kan ock bero därpå, att dessa ämnen 

 upptagits av försöksväxten, omedelbart som de bildats. Kunna de ameri- 

 kanska försöken ej anses såsom bevisande, så må dock erinras därom, 

 att försök under fullt betryggande kontroll visat, att högre gröna växter 

 kunna upptaga och assimilera sådana organiska kväveföreningar som 

 metylamin, etyl-, propyl- och amylamin, utan att dessa först överföras i 

 ammoniak eller salpetersyra (LuTZ 1899, CzAPEK II 1905, sid. 221). Det 

 lider därför intet tvivel, att högre gröna växter kunna tillgodogöra 

 sig mera komplicerade organiska kväveföreningar. Detta faktum har för 

 bedömandet av skogsväxternas näring ett alldeles särskilt intresse, då de 

 mera komplicerade kväveföreningarna i skogsmarken många gånger endast 

 långsamt sönderdelas. 



Ett snart sagt oöverskådligt antal experiment och undersökningar ha 

 emellertid visat, att de i kemiskt hänseende enkelt sammansatta kväve- 

 föreningarna, ammoniak och salpetersyra, erbjuda växterna det lättast 

 tillgängliga kvävet. Av dessa tvä är salpetern den mest lämpliga kväve- 

 föreningen för det stora flertalet växter. Den roll, som man av veten- 

 skapliga och praktiska skäl tillskriver salpetern som ett viktigt växt- 

 näringsmedel, framgår icke minst av de betydande summor, som det 

 moderna jordbruket i Europa årligen använder för inköp av chilesal- 

 peter, liksom också av industriens strävan att invinna luftens fria kväve 

 och att i form av salpetersyrade salter erbjuda detta åt jordbrukaren. Som 

 bekant har man lyckats i denna strävan, och den norska metoden att 

 medelst en stark elektrisk låga förbränna luftkvävet till salpetersyra räknas 

 som en av den moderna tekniska kemiens betydelsefullaste uppfinningar. 



Det är sålunda tydligt, att även om marken innehåller en del assi- 

 milerbara organiska kväveföreningar, så måste dock dessa ämnens om- 

 sättning och sönderdelning i marken vara utav stor betydelse för dess 

 fruktbarhet. En kännedom om de processer, varigenom det kvävehaltiga 

 växtavfallet så småningom nedbrytes till enklare föreningar, har därför 

 det största intresse för markläran. 



Barr-, blad- och kvistavfall, döda mossrester etc, allt vad man under 

 ett gemensamt namn kan kalla skogsförnan, innehålla kvävehaltiga orga- 

 niska föreningar. När bladet eller barret på hösten gulnar, återföras 

 visserligen en del av de kvävehaltiga ämnena till stammen eller grenen, 



