STUDIER ÖVER SALPETEREILDNINGEN I NATURLIGA JORDMÅNER. 309 



där de förvaras under vintern, men alltid stanna en del kväveföreningar 

 kvar i den vissnande växtdelen. Om deras kemiska beskaffenhet kän- 

 ner man intet med säkerhet, men efter allt att döma har man här att 

 göra med ganska komplicerade kväveföreningar. Dessa angripas i 

 marken av ett stort antal mikroorganismer, framför allt förruttnelse- 

 bakterier, vilka ytterligare sönderspjälka kväveföreningarna, vilka därvid 

 delvis användas som näring åt bakterierna, delvis avskiljas i marken. 

 Som en ganska konstant spjälkningsprodukt uppträder ammoniak, så- 

 lunda en kväveförening, som direkt kan assimileras. På denna sönder- 

 delning av de organiska kväveföreningarna grundar sig en metod att 

 undersöka en jords egenskaper. En steriliserad peptonlösning infekteras 

 med en jorduppslamning, varefter lösningen får stå några dagar vid en 

 bestämd konstant temperatur. En mer eller mindre livlig förruttnelse- 

 process börjar i peptonlösningen, yttrande sig bland annat däruti, att 

 lösningen utvecklar en vedervärdig lukt. Förruttnelsegraden bestämmes 

 därpå av den ammoniakmängd, som utvecklas, när peptonlösningen kokas 

 med magnesia, varvid ammoniaken avdestillerar och uppfångas i svavel- 

 syra. På detta sätt bestämmes vad man kallar jordens förruttnelseför- 

 måga, en egenskap, som spelar en viktig roll för dess bördighet. Till 

 denna sak kommer jag sedermera att återvända. 



Den vid förruttnelsen bildade ammoniaken kan ytterligare oxideras 

 till salpetersyrlighet och denna till salpetersyra. Medan ett stort antal 

 olika mikroorganismer förmå att vid äggviteämnenas eller andra mera 

 komplicerade kväveföreningars sönderdelning avskilja ammoniak, ha en- 

 dast, såvitt man hittills känner, ett fätal organismer förmågan att oxi- 

 dera ammoniaken till salpetersyrlighet och salpetersyra. Salpeterbild- 

 ningen hörde i äldre tider till de mera gåtlika processerna och man sökte 

 förklara densamma som ett katalytiskt fenomen, i det att man ansåg 

 att luftsyret i den porösa luckra marken skulle vara oxidationskraftigare 

 än i atmosfären; marken tänktes verka ungefär som en platinasvamp. 

 Även andra teorier ha framställts. Pasteur, den moderna mikrobiolo- 

 giens grundläggare, framställde emellertid den teorien, att salpeterbild- 

 ningen vore en biologisk process, en åsikt som genom flerfaldiga försök 

 vann åtskilligt i styrka. En rysk bakteriolog, WiNOGRADSKY, lyckades 

 också på 1890-talet att klarlägga salpeterbildningsprocessen. Enligt ho- 

 nom äro två slags bakterier verksamma, först oxideras ammoniaken av 

 ett visst slags bakterier till salpetersyrlighet (nitrit), varefter salpeter- 

 syrligheten oxideras till salpetersyra (nitrat). Nitritbakterierna äro små 

 rundade bakterier, mikrokocker, som kunna uppträda i ett rörligt ut- 

 vecklingsstadium, då kockerna genom fina cilier förflytta sig i kultur- 

 vätskan. Nitratbakterierna äro stavformiga och sakna svärmstadium. 



