310 HENRIK HESSELMAN. 



Nitritbakterierna kunna endast angripa ammoniaksalter, men dessa 

 kunna vara av olika slag, såsom ammoniumsulfat, ammoniumklorid, am- 

 moniumfluorid etc. Gent emot organiska kväveföreningar, proteiner och 

 aminosyror, äro de fullständigt overksamma. Ammoniakbildning är så- 

 lunda nödvändig för att nitrifikation skall äga rum. 



En nödvändig betingelse för salpeterbildningen är vidare, att marken 

 innehåller baser, som neutralisera de bildade syrorna, salpetersyrligheten 

 och salpetersyran, vilka annars verka som gifter pä de salpeterbildande 

 bakterierna. Vidare måste luften ha fritt tillträde. Nitrifikationen är som 

 oxidationsprocess en aérob, d. v. s. luftfordrande process, som avstannar 

 om luftens fria syre utestänges. 



De av WlNOGRADSKV studerade bakterierna fordra för sin utveckling 

 en neutral eller svagt sur jord. Som längre fram kommer att visas, 

 förekommer dock nitrifikation även i sura jordar. Vi måste således an- 

 taga, att det finnes även andra än de av WiNOGRADSKY studerade orga- 

 nismerna, som förmå nitrificera. Till denna fråga skall jag sedermera 

 återkomma. 



Nitrifikationsbakterierna ha en egenskap, som göra att de intaga en 

 särställning i näringsfysiologiskt avseende. Genom ammoniakens, resp. 

 salpetersyrlighetens oxidation vinna de energi, och tack vare denna energi- 

 vinst kunna dessa klorofyllösa växter utan ljusets tillhjälp assimilera 

 oorganiska kolföreningar såsom karbonater (nitritbildarna) eller kolsyra 

 ur luften (nitratbildarna). De äro sålunda, fast de sakna klorofyll, all- 

 deles oberoende av organisk näring. Man har därför ansett dem höra till 

 en typ, som kunnat uppträda tidigare än alla andra organismer på vår jord. 



Kasta vi en blick tillbaka på de processer i marken, som nu blivit i 

 korthet skildrade, kunna de uttryckas genom följande skema. 



Äggviteämnen > aminosyror och andra organiska kväveföreningar 

 — -> ammoniak -> salpetersyrlighet (nitrit) -> salpetersyra (nitrat). 



Enligt ovanstående skema förlöper processen i neutral, väl genom- 

 luftad jord, men som vi skola finna, går processen i många fall icke så långt. 



Kap. III. Kvävebalansen i skogsmarken. 



Det kväve, som finnes i de vissnande bladen, barren och annat växt- 

 avfall, härstammar med några få undantag från den mark, dit bladen 

 falla. Skulle skogsmarken icke fä något nytt kvävetillskott, skulle förr 

 eller senare en kvävebrist inträda, ty med det avverkade virket bortföres 

 alltid en större eller mindre mängd organiskt bundet kväve. Skogs- 

 marken tillföres emellertid på flera olika vägar bundet kväve, som 

 täcka den genom avverkningen uppkomna förlusten. 



