STUDIER ÖVER SALPETERBILDNINGEX I NATURLIGA JORDMANER. 31I 



Som bekant förmå leguminoserna tack vare sina egendomliga bakterie- 

 rika rotknölar assimilera luftens fria kväve. Där leguminoser växa, kan 

 markens kvävemängd på detta sätt ökas. När ärtväxterna vissna ned, 

 kommer det upptagna kvävet förr eller senare marken till godo. Det- 

 samma är förhållandet, där alarter förekomma. Såväl klibbalen (Alniis 

 gliitinosd) som gråalen (Alnus incayia) ha egendomligt gestaltade rot- 

 knölar, som ha samma märkliga kväveassimilerande förmåga som legu- 

 minosernas (HiLTNER 1896). Det kväve, som med de vissnande albladen 

 tillföras marken, representerar därför ett nytillskott till dess kväveförråd. 



Leguminoser eller alarter förekomma emellertid endast i mera inskränkt 

 grad i våra skogar, varför de i det stora hela ej kunna spela någon 

 större roll. Det fria luftkvävet kommer emellertid marken till godo på 

 andra vägar, som ha en större betydelse för skogens kväveekonomi. 



På åkerbruksområdet har man länge haft sig bekant, att man stundom 

 i skördarna från en åker kan taga mer organiskt bundet kväve än som 

 motsvarar den tillförda kvävegödslingen. Detta kan pågå under flera 

 år, utan att åkerns fruktbarhet minskas. Ramann (1905, sid. 63) kunde 

 också visa, att man vid bortförandet av det kvävehaltiga ströet i skogs- 

 marken ej eller endast obetydligt minskar dess förråd av bundet kväve. 

 Dessa erfarenheter ledde till den tanken, att jorden på något sätt upptar 

 luftens kväve och omför det i en sådan form, att det bUr tillgängligt för 

 de högre växterna. Då det vid fortsatta undersökningar visade sig, att 

 en åkerjord förlorar denna sin egenskap genom sterilisation, var det tyd- 

 ligt, att i marken förekomma fritt levande kväveassimilerande organismer. 

 Ett antal sådana har man också lyckats renodla och närmare undersöka. 



Den kraftigast verksamma synes A:;otobaktey vara, av vilken ett 

 par arter äro beskrivna. Azotobakter-zx\.^xVi2i äro emellertid utpräglade 

 kalkväxter, varför de torde saknas i vår, i regel kalkfattiga skogsmark. 

 Weis och BORNEBUSCH (1914) ha anträffat Azotobakter i danska bok- 

 skogsmarker, dock endast i sådana av bästa kvalité. Av större be- 

 tydelse äro sannolikt Clostriditmi Pasteurianuin och andra smörsyre- 

 alstrande bakterier, vilka enligt Bredemann, Pringsheim m. fl. i regel 

 ha förmåga att assimilera luftens fria kväve (Barthel i 916). 



En fransk forskare Henry i Nancy (1908) har genom direkta för- 

 sök påvisat den roll, som kväveassimilerande organismer ha för ökande 

 av skogsmarkens kväveförråd. Han fann nämligen, att multnande blad 

 av bok, ek, tall, gran m. fl. öka sin kvävehalt, ej blott på grund av de 

 kvävefria ämnenas oxidation under förmultningen, utan också absolut. 

 Med ledning av sina försök beräknade han, att marken i en ekskog 

 kunde på detta sätt öka sitt kväveförråd med 13 kg, i en bokskog med 

 12 kg pr år och hektar. Dessa kvantiteter motsvara enligt Henrv 



