314 



HENRIK HESSELMAN. 



Aminos^Tor/ 



NiD-al 



i de vissnade bladen på marken av mikroorganismer sönderdelas till amino- 

 syror, ur vilka avspjälkas ammoniak. Denna oxideras av andra bakterier 

 till salpetersyrlighet (nitrit) och denna till salpetersyra (nitrat). Salpetersyran 

 upptages ur marken av högre gröna växter. Tillsammans med vid kol- 

 syreassimilationen bildade kolhydrater förarbetas denna till aminosyror, 

 vilka bilda så att säga byggnadsstenarna i den ytterst komplicerade 

 äggvitemolekylen. Av dessa byggnadsstenar och under inflytande av 

 ytterligare mängder kolhydrater bildas sedan äggviteämnena. Äggvite- 

 syntesens förlopp är visserligen föga utredd, men i denna riktning torde 

 man ha anledning antaga att den går (se t. ex. JOST 191 3, sid. 183— 

 187). Den yttre ringen åskådliggör på detta sätt kvävets ordinära krets- 

 lopp, men processer finnas också, som gå i motsatt riktning. Vissa 



organismer reducera salpetersyra till 

 ammoniak, andra upptaga ammoniak 

 direkt och förarbeta den till amino- 

 ^^"^•^ syror. Men kretsloppet är icke slu- 

 tet. Från luftens fria kväve göras in- 

 vinningar, å andra sidan förekomma 

 förluster. Leguminosbakterierna, de 

 i alrötternas knölar levande mikro- 

 organismerna, de fritt levande, kväve- 

 assimilerande bakterierna och svam- 



Fig. I. Skematisk framställninng av kvävets ^^^^^ upptaga luftenS fria kvävC Och 

 kretslopp i naturen och dess förhållande till .-u • i i •• r- • / -i 



^^ , ,, , , , r bilda organiska kvaveioreningar (pilen 



vid sexhörningens spets). Vissa bak- 

 terier frigöra kväve ur salpetersyra 

 (denitrifikanterna), men marken får också tillskott av salpetersyra med 

 nederbörden (de ut- och inåtriktade pilarna i figurens nedre vänstra hörn). 

 Under processen går också en del ammoniak förlorad, men andra am- 

 moniakmängder invinnas också av marken genom nederbörden och di- 

 rekt genom absorption. 



Atmosfärens 

 äid kvirve 



M 



atmosfärens fria kväve (huvudsakl. efter 

 Barthel 1916). 



I det föregående har jag sökt uppdraga de viktigaste riktlinjerna för 

 studiet av skogsmarkens kvävefråga. De beröra å ena sidan de pro- 

 cesser, genom vilka skogsmarken erhåller sitt kväve, å andra sidan det 

 sätt, varpå de organiska kväveföreningarna nedbrytas, så att kvävet blir 

 tillgängligt för de högre gröna växterna. Det är tydligen frågor av 

 eminent praktisk och teoretisk betydelse. Frågornas praktiska intresse 

 förhöj es ytterligare därigenom, att vi genom våra ingrepp i skogen och 

 skogsmarken kunna påverka de processer, som härvidlag äro verksamma. 



