STUDIER ÖVER SALPÉTERBILDNINGEN I NATURLIGA JORDMÅNER. 32 I 



difenylamin och konc. svavelsyra. För försöken har använts GiLTAYS 

 lösning, som har följande sammansättning. 



Vatten i liter 



Kalisalpeter 2 gr 



Citronsyra 5 » 



Magnesiumsulfat 2 » 



Monokaliumsulfat 2 » 



Klorkalcium o,a » 



Järnklorid spår. 



Av denna lösning ha tagits 10 ccm till varje provrör, som sedan 

 steriliserats och därefter ympats med jorduppslamning. De ympade prov- 

 rören, fyra för varje försök, ha stått i termostat vid en temp. av 25°. 

 Finnas denitrifikanter, minskas lösningens salpeterhalt nästan dag för 

 dag för att snart försvinna, medan en livlig gasutveckUng äger rum, i 

 det att kvävgas bortgår. För att närmare belysa dessa försök, ha i 

 en del fall resultaten återgivits i tabellform (se tab. 6). 



Som förut nämnts kunna dessa försök med jordprovens förmåga att 

 nitrificera en lösning av en viss, lämplig sammansättning ej anses till- 

 fyllestgörande för att bedöma en jords salpeterbildningsförmäga. Som 

 längre fram visas, äro de emellertid i hög grad ägnade, att biologiskt 

 karaktärisera olika skogsjordsarter från varandra. För att resultaten skola 

 bedömas till sitt verkliga värde, böra de emellertid kombineras dels med 

 undersökningar angående markens salpeterhalt, dels ock med observatio- 

 ner över nitrathalten hos vissa karaktäristiska växter. De metoder, som 

 härvid använts, skildras härnedan. 



Direkt undersökning av jordens salpeterbildande förmåga. 



En bestämning av markens salpeterhalt vid ett visst tillfälle har i och 

 för sig rätt litet värde. Det finns knappast något annat viktigt närings- 

 ämne i marken, som visar så stark växling allt efter varierande yttre om- 

 ständigheter som salpetern. Nederbörd, temperatur och växternas förbru- 

 kande av salpeter inverka mycket starkt på markens salpeterhalt. Stark 

 nederbörd t. ex. kan genom urtvättning nedsätta salpeterhalten eller 

 genom för stor fuktighet, varigenom lufttillträdet hämmas, nedsätta de 

 salpeterbildande organismernas verksamhet. Ett exempel torde vara till- 

 räckligt för att visa detta. Den förut omnämnde franske växtfysiologen 

 BOUSSIXGAULT undersökte bl. a. salpeterhalten i en trädgårdsjord till- 

 hörande klostret Liebfrauenberg i det då till Frankrike hörande Elsass. 

 Den 9 aug. 1856 fann han i jorden en halt salpeterkväve, motsvarande 



