STUDIER ÖVER SALPETERBILDNINGEN I NATURLIGA JORDMÅNER. 323 



kunna frukta för, att i jordproven skulle kunna inträda en nitrifikation, 

 som ej förefunnes i proven i naturtillståndet. Utsikterna härför äro emel- 

 lertid ytterligt små. 



För bestämningen av salpeterhalten har använts den av Weibull 

 {1908) i vårt land införda kolorimetriska metoden. Denna går ut på, 

 att genom avrykning med fenolsvavelsyra omföra salpetern till pikrin- 

 syra, som neutraliseras med ammoniak, varefter pikrathalten bestämmes 

 kolorimetriskt. Metoden, som först utarbetats av Grandval och Lajoux 

 (se Weibull) samt Reitmair är tillförlitlig och så skarp, att den tillåter 

 en bestämning av 0,0000 i %, samt så bekväm, att den medger ett stort 

 antal bestämningar. Till metodens fördelar hör ock, att nitriter ej giva 

 den omnämnda reaktionen med fenolsvavelsyra. Vid analysens utförande 

 ha Weibulls föreskrifter noga följts. 



Undersökning av växternas nitrathalt. 



Vissa växter ha benägenhet att i sina vävnader upplagra större eller 

 mindre kvantiteter av de mineralsalter, som de upptaga ur jorden; andra 

 däremot taga icke upp mer än vad de för tillfället förbruka. Till de 

 salter, som vissa växter upphopa i sina vävnader, höra ock nitraterna. 

 Somliga upplagra rätt betydande kvantiteter därav, andra däremot inga 

 alls. Till de nitratsamlande höra i synnerhet ruderatväxterna, d. v. s. 

 växter, som växa på avskrädesplatser, starkt gödslad mark etc, såsom 

 chenopodiacéer och dylika. Men även sådana växter kunna visa rätt 

 märkliga skiljaktigheter. Sålunda har jag vid mina undersökningar ej 

 kunnat påvisa någon salpeter i stammen eller bladen hos invid gödsel- 

 stackar växande exemplar av en så typisk ruderatväxt som Polyg07iu)n 

 lapatJiifoliuui , medan svinmållan [CJienopodiiini album) på samma plats 

 visade sig äga betydande salpetermängder i stammen. 



Den salpeter, som linnes i en växt, har den tagit upp ur marken, då 

 växterna själva icke bilda salpeter (JO.ST 19 1.3, sid. 183). Finnes salpeter 

 hos en växt, kan man därför vara säker på att den mark, på vilken den 

 växer, är salpeterbildande. Ett negativt utslag har däremot icke samma 

 betydelse. Dels kan den undersökta växten höra till dem, som ej upp- 

 hopa någon salpeter i sina vävnader, ett exempel härpå nämndes nyss, 

 dels kan också den upptagna salpetern redan vara assimilerad. Staiil 

 (1900) har påvisat, att sådana växter, som vid kolsyreassimilationen bilda 

 stärkelse, gärna upphopa nitrater, medan sådana, som endast bilda socker, 

 vanligen äro nitratfria. 



Full klarhet angående salpeterns omvandling i växten har man ej, mycket 

 talar emellertid för den åsikten, att samtliga levande växtceller förmå 

 assimilera nitrat. Vissa forskare, t. ex. GoDLEWSKl tillskriva ljuset ett 



