326 HENRIK HESSELMAN. 



av^delningar eller facies. En på marken mera fordrande typ utmärkas av 

 Allium ursinuni eller Mercurialis peretinis. En annan undertyp karaktäriseras 

 av Asperula odorata, Melica uniflora, Stellaria holostea, Viola riviniana 

 och V. silvestris. En mera örtfattig typ kan t. o. m. sakna Anemone 

 nemorosa och hyser av mera karaktäriska arter endast Oxalis acetosella 

 samt några mer anspråkslösa växter som Veronica cJiamcedrys och V. 

 officinalis. Ett närmare studium av bokskogarna, vilket legat utom pla- 

 nen för detta arbete, skulle sålunda säkerligen kunna ge anledning till 

 urskiljande av flere, väl karaktäriserade undertyper. 



I bokskogarna med råhumus är det torra lövlagret mer eller mindre 

 sammanvävt av svamphyfer. Under lövlagret förekommer ett segt, av 

 insekter eller maskar föga eller icke alls bearbetat humuslager, som 

 merendels ligger som ett särskilt skikt på mineraljorden, vilken i sin 

 översta del är mer eller mindre urblekt, bildande blekjorden. Karaktä- 

 ristiska växter äro skogsstjärna ( Trientalis cuyopced), kruståtel {Airaflexiwsd) 

 samt ekorrbärsört [Majanthemiim bifoliuin) och vårt vanliga blåbär. 



Inom vårt land träffar man den mullrika bokskogen förnämligast i Skåne, 

 där den mångenstädes kalkhaltiga marken gynnar typens uppkomst. 

 Bokskogarna på de högre belägna delarna av Hallandsås däremot ten- 

 dera till råhumustypen. Marken är där ofta överdragen av ett mosstäcke, 

 blåbärsriset är en karaktärsväxt, och humuslagret är ofta tämligen starkt 

 råhumusartat. Även i andra delar av södra Halland t. ex. kronoparken 

 Tönnersjöheden, visa bokskogarna en viss benägenhet för råhumusbild- 

 ning, dock ej så utpräglad som på Hallandsås. 



Bokskogsmullen har genom P. E. Mullers (1887) skildringar blivit 

 så att säga det klassiska exemplet på en mull. Kväveomsättningen i 

 denna jordart kan därför påräkna ett alldeles särskilt intresse. 



I bokskogarna på Söderåsen var salpeterhalten hos örterna och andra 

 växter i maj 19 15 rätt betydande. Tydlig eller t. o. m. kraftig salpeter- 

 reaktion gåvo hallon [Rubus idcBiis\ Viola silvestris och V. riviniana 

 (i rotstockens övre och bladskaftens nedre partier), Stellaria nemorum^ 

 glochidosperma, St. holostea, Asperula odorata (i de nedersta, något upp- 

 svällda internodierna), Oxalis acetosella (i de något uppsvällda bladbaserna), 

 Arenaria trinervia, Lactuca muralis, Dentaria bidbifera (på vissa platser), 

 Corydalis intermedia (en del frodiga individ). I smärre luckor, utmärkta 

 av låga hallonsnår, var i regel salpeterhalten hos örterna och gräsen 

 större än i det mera slutna beståndet, t. ex. hos Poa pratensis. Genom- 

 gående negativt utslag gåvo däremot Anemone memorosa, A. hepaäca, 

 Verojiica officinalis och V. chamcedrys m. fl. 



Av dessa observationer framgår, att en nitrifikation försiggår i 

 bokskogsmullen. Salpeterbildande bakterier äro också allmänt ut- 



