340 HENRIK HESSELMAN. 



Även i de subalpina björkängarna, t. o. m. då vegetationen är mycket yppigt 

 utvecklad (se fig. lo), är nitrathalten hos växterna ingen eller obetydlig. 



Nitrifikationsorganismer äro emellertid allmänt utbredda i lövängsmul- 

 len. Positiva resultat ha erhållits med prov från Södermanland (Ornö, 

 Ängsholmen), Uppland, (Grisslehamn se tab. 3 n:o 17), Äre, Tåsjö- 

 berget lövängen vid Forsmobron i Ångermanland m. fl. 



Jordprov, som lagras i Erlenmeyerkolvar, kunna bilda ganska betydande 

 mängder salpeter. Det lider därför föga tvivel om, att ej en salpeter- 

 bildning förekommer i lövängsmarken, ehuru nitrater mera sällan kunna 

 påvisas hos lövängsväxterna. 



Undersökningarna över lövängarna kunna i huvudsak sammanfattas 

 på följande sätt. Salpeterbildande organismer synas vara all- 

 mänt utbredda. Salpeter anhopas dock mindre ofta i mark- 

 betäckningens gräs och örter. Jordprov kunna vid lagring bilda 

 avsevärda mängder salpeterkväve, dock synas de i detta av- 

 seende vara underlägsna liknande jordprov från demeraslutna 

 ädla lövträdsbestånden. 



Lunddälder. 



(Detaljundersökningar sid. 442). 



Under benämningen lunddälder brukar man i vår svenska växtgeogra- 

 fiska litteratur sammanföra sådana växtsamhällen, bestående av lövträd 

 av olika slag samt bredbladiga gräs och örter, vilka komma till utbild- 

 ning kring floder, bäckar eller i allmänhet kring mera starkt rinnande 

 vatten. Lunddälderna äro i utpräglad grad edafiska växtsamhällen. Det 

 rinnande vattnet och den mer eller mindre nedskurna däld, i vilken 

 bäcken söker sig fram, skapa de för denna växtformation lämpliga stånd- 

 ortsbetingelserna. På sådana platser finner man lunddälder över snart 

 sagt hela vårt land. Växtsamhället ernår en artrik utveckling i södra 

 Sverige, bildande en egen facies karaktäriserad av bl. a. åtskilliga ädla 

 lövträd. Från denna del av landet äro kanske lunddälderna bäst kända genom 

 HULTS (1885) skildringar av Blekinges vegetation. Föga mindre örtrika 

 och yppiga äro lunddälderna i mellersta Norrland, särskilt kända genom 

 Grevillius (1894) i biologiskt hänseende intressanta och viktiga skildringar. 

 I det stora norrländska skogslandet bilda lunddälderna ofta smala randforma- 

 tioner kring bäckarna. Det enformiga barrskogstäcket avbrytes kring 

 dem av en ljusare, mera öppen vegetation av gråal, björk och sälg, 

 medan barrskogens ris- och mosstäcke ersattes av en mera artrik ört- 

 och gräsflora. Många lunddälder hysa intressanta sydländska relikter 

 (se t. ex. Gunnar Andersson och Selim Birger 19 i 2). Frånsidorna 

 tränger barrskogen in och stundom kan det hända, att hela lunddälds- 



