STUBIF.R ÖVER SALPETERBILDXIXGEN I NATURLIGA JORDMÅXER. 345 



emellertid en avgjord s. k. klumpstruktur, ej enkelkornstruktur. Under 

 humustäcket är marken ofta svagt podsolerad. 



De jordprov från lunddälder. som undersökts med hänsyn till sin nitrifika- 

 tionsförmåga, ha efter en tid visat en mycket hög halt av salpeterkväve, 

 i detta avseende överträffande jordprov från de flesta andra växtsamhällen 

 (tab. 7 n:r 5). 



De här refererade undersökningarna kunna lämpligen sammanfattas 

 på följande sätt. Lunddälderna äro utpräglat nitratofila eller 

 salpeterälskande växtsamhällen, utmärkta av gräsens och örter- 

 nas vanligen betydande nitrathalt. Nitratanhopningens styrka 

 hos växterna och sannolikt också salpeterbildningens livlighet 

 i marken regleras av vattnets rörlighet. Växterna på den mark, 

 som livligast omspolas av vattnet, visa den största nitrathal- 

 ten. Salpeterbildande och salpeterförstörande organismer 

 synas vara allmänt utbredda. Vid lagring bilda jordproven 

 betydande salpetermängder. Växtsamhällets nitratofila karak- 

 tär bibehålles över hela dess utbredningsområde. 



Alskogar. 



(Detaljundersökningar sid. 455). 



Våra två vanliga alarter, gråalen [Ahius incana] och klibb- eller svart- 

 alen {Alnus glutinosa\ bilda utmed stränderna av våra insjöar och utmed 

 Östersjöns och Bottenhavets kuster strandsnår eller strandskogar. I 

 Upplands och Södermanlands skärgårdar når klibbalen på dylika platser 

 ej några grövre dimensioner eller någon mera betydande höjd, alen 

 bildar där ofta ett slags lågskog, vilket också vanligen är fallet med 

 gråalen, när den längre norrut bildar strandsnår. Markbetäckningen i 

 älskogen utgöres vanligen av en ganska rik- och frodig ört- och gräs- 

 vegetation. I Upplands och Södermanlands skärgårdar höra hundkäx 

 {ÄJiiliriscus silvestris), rödblära {j\Ielandriinii silvestrc)^ älggräs, {Spircea 

 ulmaria) och brännässla {Urtica dioicd) till de mera framträdande karak- 

 tärsväxterna (se sid. 456). 



Men alarterna föredraga också lokaler av lunddäldsnatur. Där träd- 

 beståndet blir mera blandat och där dälden är mera skarpt utpräglad, 

 skiljer sig beståndet föga från en verklig lunddäld. På mera jämn, men 

 av vatten översilad mark kan man däremot träffa mera rena alskogar. 

 Ett sådant beskrives närmare å sid. 455. 



I strandskogen och strandsnåren av al täckes marken vanligen av ett 

 tunt lager multnande löv, i det att mossor spela en mera underordnad 

 roll. Under lövtäcket finnes ett mer eller mindre mäktigt, ganska luckert 

 humustäcke, som i sina nedre partier föga blandas med den underlig- 

 gande mineraljorden. 



24. Med del. från Statens Sko^s/iiysoksatistalt. 



