346 HENRIK HESSELMAN. 



Av detaljanalyserna (se sid. 455) framgår, att nitrathalten är högst 

 betydande hos flertalet gräs och örter, alldeles oberoende av om 

 marken fuktas av ett genomsipprande vatten eller ej. Att döma 

 av örtvegetationens nitrathalt hör älskogen till de växtsam- 

 hällen i vårt land, där nitrifikationen är som allra livligast. 

 Alskogarna utgöra också den naturliga växtplatsen för en av vår floras 

 mest utpräglade salpeterväxter, nämligen brännässlan {Urtica dioicd). 

 Där förekommer också så gott som ständigt hallon [Rubus idceus), även 

 den, som jag sedermera kommer att visa, en utpräglad salpeterväxt. 



Jordprov från alskogarna nitrificera en ammoniumsulfatlösning, nitri- 

 fikationen går dock långsamt och det dröjer länge, innan nitriten över- 

 föres till nitrat (se tab. 5 n:r 38). Jordprov, som lagrats i Erlenmeyerkolf, 

 kunna bilda betydande mängder salpeter (se tab. 7 n:r 2, 13 och 42). 



Bland alla av mig undersökta växtsamhällen intaga alskogarna jämte 

 lunddälderna det främsta rummet i avseende på växternas nitrathalt. 

 Det torde därför vara av intresse att något diskutera alens kväveeko- 

 nomi. Som bekant äga såväl gråal som klibbal egendomliga rotknölar, 

 vars celler fyllas av en kväveassimilerande mikroorganism, Frankia alni 

 eller Schinzia alni. Direkta experiment (kulturer) ha ock visat, att alen 

 liksom leguminoserna kunna tillgodogöra sig — visserligen indirekt — 

 luftens fria kväve. Alen är sålunda själv oberoende av markens kväve- 

 förråd och kvävets tillgänglighet. Den livliga nitrifikationen i älskogs- 

 jorden torde ändock sammanhänga med alens förmåga att tack vare sina 

 rotknölar tillgodogöra sig luftens fria kväve. Som bekant fällas klibbalens 

 blad gröna, åtminstone är detta vanligen fallet i vårt land (se t. ex. Nyman 

 1868 II sid. 268). Detta betyder att bladet ej tömmes på näringsämnena 

 så fullständigt, som de gulnade (Stahl 1907). Klorofyllet består, som be- 

 kant, av tvä olika komponenter, äkta klorofyll som är grönt, och ett gult 

 färgämne, karotin eller xantofyll. Att bladet på hösten gulnar, betyder att 

 det gröna ämnet, klorofyllet, sönderdelas, varefter sönderdelningsproduk- 

 terna vandra in i stammen, medan det gula färgämnet stannar kvar, möjligen 

 något förändrat. Det äkta klorofyllet är kvävehaltigt, karotinet kvävefritt. 

 Då klorofyllets sönderdelningsprodukter vandra in i stammen sker en kväve- 

 besparing (TSWETT 1908), som däremot klibbalen ej tyckes ha behov av. 

 Denna egendomlighet, att alen fäller sina blad gröna, torde man kanske 

 sätta i samband med dess förmåga att utnyttja luftens kväve; den blir 

 mindre i behov av att spara på kväve. Hos gråalen fällas ej bladen 

 gröna, de liksom svartna, men de bliva ej gula. En analys av albladens 

 kvävehalt före och omedelbart efter fällningen och en jämförelse med 

 andra blad i detta hänseende skulle emellertid vara önskvärda för att 

 närmare belysa det här förda resonnemanget. För närvarande har jag 



