STUDIER ÖVER SALPETERBILDNIXGEX I NATURLIGA JORDMÅNER. 347 



ej haft tid att undersöka saken, men torde snart återkomma till den- 

 samma.^ 



Innan jag lämnar alskogarna, torde en sak förtjäna påpekas. HiLTXER 

 (1896), som experimentellt ådagalagt alens förmåga att genom sina rot- 

 knölar tillgodogöra sig luftens fria kväve, framhåller, att bildningen av 

 nya rotknölar upphört i hans experiment, när försöksväxterna erhållit 

 en svag salpeterlösning. I salpetern ser han därför ett hinder för rot- 

 knölsbildningen. I naturen råder tydligen ett annat förhållande. Trots 

 den rikliga salpeterbildningen i marken, varom markbetäckningsväxternas 

 höga nitrathalt bär vittne, förekomma på alrötterna stora, kraftiga rot- 

 knölar. Hur denna motsättning mellan förhållandena i naturen och ex- 

 perimentets utslag skall kunna förklaras kommer sedermera att närmare 

 behandlas (se sid. 418). 



Mina erfarenheter angående alskogar torde lämpligen kunna samman- 

 fattas på följande sätt. 



De örtrika albestånden, antingen de bildas av gråalen eller 

 svartalen, ha en starkt utpräglad nitrotafil karaktär. Nitrater 

 anhopas i markbetäckningens örter och gräs. Till älskogens 

 karaktärsväxter höra ock flera av svenska florans mera ut- 

 präglade salpeterväxter såsom Urtica dioica och Rubus idesus. 

 Salpeterbildande organismer äro allmänt utbredda. Jordpro- 

 ven bilda vid lagring betydande saltpetermängder. 



Örtrika granskogar. 



(Detaljundersökningar sid. 460). 



Under benämningen örtrika granskogar brukar man sammanfatta så- 

 dana växtsamhällen, där trädbeståndet utgöres av gran, men där mark- 

 betäckningen har en mera ängs- eller snarare lundliknande karaktär. De 

 ha i den svenska litteraturen skildrats mera utförligt av bl. a. ALBERT 

 Nilsson (1896), som studerade desamma på Omberg. De förekomma 

 gärna på kalkhaltig mark t. ex. på Omberg, i det kalkrika östra Upp- 

 land samt på och i närheten av Värmlands hyperitberg (se fig. 13). I 

 Norrland träffar man liknande vä:^tsamhällen hälst i skarpa sluttningar 

 med mera rörligt, rinnande vatten (se GUNNAR ANDERSSON och Henrik 

 Hesselman 1907.) Utmärkande för dessa nordliga örtrika granskogar 



^ I detta hänseende kan en upplysning, som jag erhållit av fil. lic. Lars Gunnar 

 ROMELL, vara värd att omnämnas. I Stockholms yttre skärgård t. ex. på Rödlöga, där det 

 kan vara ondt om vinterföda till kreaturen, pläga bönderna hopsamla och torka de fallna 

 gröna allöven och använda dem som tillskott till vinterfodret. Allövet anses av bönderna för 

 ganska värdefullt. Däremot hopsamla de ej, som naturligt är, de gula bladen av björk, asp 

 eller ask. Denna sed hos skärgårdsbönderna talar ju för, att klibbalens blad ej tömmas 

 vidare starkt pä näringsämnena om hösten. 



