STUDIER ÖVKR SALPETERBILDNINGEN I NATURLIGA JORDMÄNER. 355 



Övergångsformer, om vilkas ställning man kan hysa olika åsikter. Även 

 i de mera örtrika barrskogarna kan blåbärsriset vara vanligt ofta finner 

 man den fördelning mellan ris och örter, som jag förut omtalat, men 

 det är icke alltid fallet, utan blandningen kan understundom, ehuru ej 

 så ofta, vara mera jämn. \'art man skall föra dessa övergångsformer, 

 blir många gånger en ren smakfråga (t. ex. beståndet, skildrat å sid. 

 470 — 471, fig. 17). Xaturen känner inga gränser, där vi många gånger 

 måste draga sädana. 



Åtskilliga bestånd av mossrika barrskogar ha undersökts med hänsyn 

 till kvävets omsättning, framförallt i avseende på salpeterbildningen. För 

 det första ha ett betydande antal jordprov undersökts med hänsyn till 

 förmågan att oxidera ammoniumsulfat i en för nitrifikation lämplig 

 lösning. Jordprov för detta ändamål ha tagits från vitt skilda delar av 

 landet, nämligen Blekinge, Bohuslän, Södermanland, Värmland, Jämtland, 

 Ångermanland, Västerbotten, Norrbotten och Lappland, sålunda från hela 

 vårt skogsområde (se tab. 2 n:r 6, 12, tab. 3 n:r 28, 29, tab. 4 n:r 34). 

 Samtliga undersökningarna ha lämnat samma resultat, jordproven 

 ha ej haft förmåga att nitrificera ammoniumsulfaten. Det 

 negativa resultatet beror emellertid ej på närvaron av denitrifikanter (se 

 tab. 6 n:r 4 — 7, n:r 13, 15 och 16). Anställda undersökningar ha nämligen 

 visat, att sådana i dylik skogsmark ej spela någon roll, ett förhållande till 

 vilket jag sedermera återkommer. ]\Ian kunde möjligen tänka sig, att de 

 sura humusämnena i de mossrika barrskogarna överhuvud skulle verka 

 som ett gift på bakterierna, även sedan de i WIXOGRADSKVS lösning neutra- 

 liserats. Detta är emellertid icke fallet. Infekteras en kultur med ett 

 jordprov från en mossrik barrskog med några droppar av en nitrificerande 

 kulturvätska, inträder snart en livlig nitrifikation. Av allt att döma sak- 

 nas sålunda fullständigt nitrifikationsorganismer av den beskaffenhet, som 

 förmå oxidera ammoniumsulfaten i de för nitrifikation vanligen använda 

 lösningarna. Detta är emellertid ej av avgörande betydelse för vår upp- 

 fattning angående kväveomsättningen i dessa barrskogsmarker, det är ju 

 ej uteslutet att även andra salpeterbildande organismer än de, som trivas 

 i WixOGRADSKYS lösning, skulle kunna förekomma i marken. De i den 

 mossrika barrskogen förekommande växterna sakna emeller- 

 tid konstant salpeter i sina vävnader. Detta gäller icke blott risen, 

 såsom blåbärsris, lingonris och dylika, utan också sådana arter som 

 Trientalis europcea, Luzula pilosa, Epilobiion angustifoliuui och Rubus 

 idcEus m. fl., vilka i flera andra växtsamhällen äro salpeterförande. Vi er- 

 inra oss emellertid, att detta ofta även var fallet i de örtrika granskogarna, 

 något avgörande bevis för, att marken ej bildar salpeter, ha vi sålunda 

 ej heller i detta faktum. 



