356 HENRIK HESSELMAN. 



Emellertid visa de s. k. lagringsproven, att salpeter ej 

 eller endast i mycket minimala mängder kan bildas i de 

 mossrika barrskogarnas mark. Prov, som upplagts till lagring 

 i Erlenmeyerkolvar under för nitrifikation särskilt gynnsamma 

 betingelser, alstra under månader endast ytterligt små mäng- 

 der salpetersyra, oftast är kvantiteten så obetydlig, att den 

 helt och hållet ligger inom försöksfelen. Det torde härvidlag för- 

 tjäna omnämnas, att den luckring och bearbetning, som proven måste 

 undergå, innan de lagras i kolvarna, i någon mån bör kunna vara ägnad 

 att framkalla en svag nitrifikation, även om en sådan ej äger rum i det 

 mer orörda provet (se tab. 7 n:r 3, 17, 23 — 25, 27 — 29, 31, 39 — 41). 



Bristande nitrifikationsförmåga visa ej blott de prov, som 

 härstamma från starkt genomblädade bestånd med mera seg, 

 nästan torvliknande råhumus, utan även proven från de slutna 

 bestånden med mera luckert och löst humustäcke. Emellertid 

 saknas icke nitrifikationsförmågan totalt i dylik skogsmark. Vissa skogs- 

 vårdsåtgärder ha nämligen den egenheten att framkalla en livlig, t. o. m. 

 ytterst kraftig nitrifikation. Studiet över dessa frågor för oss emellertid 

 in på en rad alldeles speciella skogsvårdsfrågor, varför jag finner lämp- 

 ligt att i en särskild avhandling behandla dessa spörsmål. Avhandlingen 

 publiceras i omedelbar anslutning till denna undersökning. 



Bland de undersökta bestånden ingå även de av G. ScHOTTE (191 2) 

 närmare studerade, ytterst virkesrika barrblandbestånden å Jönåkers härads- 

 allmänning i Södermanland. Som de å sid. 467 — 469 närmare meddelade be- 

 ståndsanalyserna ge vid handen, utmärkas dessa bestånd icke av någon mer 

 framträdande eller egendomlig markbetäckning. Begränsar man provytan 

 till att omfatta endast den mera välslutna delen av beståndet, utgöres mark- 

 betäckningen endast av enstaka blåbärs- och lingonris, Goodyera repens, 

 Majanthenuun, Monotropa JiypopitJiys och några andra vanliga barrskogs- 

 växter. Mossorna äro de vanliga, t. o. m. spJiagna och Polytrichum uppträda 

 i markbetäckningen. Oaktat markbetäckningen sålunda icke anger nå- 

 gon särskilt hög bonitet, hör dock denna provyta till de växtkraftigare 

 och virkesrikaste, som skogsavdelningen någonsin utlagt. I marken sak- 

 nas salpeterbildande organismer, jordprov bilda ingen salpeter eller endast 

 små mängder; även i den mer öppna delen av beståndet, där Anemone 

 neniorosa växer, bildas helt obetydligt med salpeter (se tab. 6 n:o 40). Den 

 totala kubikmassan uppgick vid 140 år till 847 kbm. Barrskogsbestån- 

 den kunna sålunda nå den mest storartade utveckling utan 

 salpeterbildning i marken. Till dessa och till andra därmed samman- 

 hängande frågor återkommer jag i ett senare kapitel. Tydligt är emeller- 

 tid, att barrträden kunna åtnöja sig med andra kväveföreningar än salpeter. 



