368 HENRIK HESSEI.MAN. 



porna. Exempel pä dessa olika klippsamhällstyper finnes i avhandling- 

 ens senare del, sid. 480. 



Lövskogsklippornas humustäcke är ofta utpräglat mullarlat, ett par 

 dylika samhällen ha undersökts (se sid. 480, 482). Genom löv^skogens 

 borthuggande närmar sig det ena av dessa den typ, som utmärker de 

 öppna fältens klippor. Vegetationen är ytterst artrik, utmärkt bl. a. av 

 ett betydande antal vårväxter, som, medan ännu fuktigheten i marken 

 är tillräcklig, blomma, sätta frukt och avsluta sitt vegetativa arbete, var- 

 efter de under den egentliga högsommaren försvinna. En del av dem 

 uppenbara sig återigen på sensommaren eller hösten, då fröna gro och 

 nya plantor utvecklas. 



I klippsamhällen, omgivna av lövskog, kan nitrathalten hos växterna 

 vara rätt stor. Detta tycks i synnerhet vara fallet, när klippan är mera 

 beskuggad, så att den tunna jordskorpan mindre lätt torkar ut (se sid. 

 482). På de mer solöppna och torra, men trots detta ört- och gräsrika 

 klippsamhällena är nitrathalten däremot vanligen obetydlig, kraftig reaktion 

 ger dock nästan alltid hallon {Rubiis idesus), stundom även Scdiiin maxi- 

 mum (se sid. 481). 



I skärgärd-sklippornas lavtäckta skrevor växa ofta hallon. En under- 

 sökning har visat, att hallonplantorna nästan undantagslöst äro 

 starkt nitrathaltiga. Man skulle knappast under ett bottentäcke av 

 renlav [Cladina silualica) med insprängd PolytyicJiiimjuniperijmvi vänta sig 

 en salpeterbildande jord (jfr ant. sid. 481, 482), men detta är icke sällan 

 fallet. Uppträda hallon i skrevan, har man alltid anledning att vänta sig 

 nitrifikation, även om bottentäcket består av lavar. T. o, m. när hallon 

 saknas, och ljungen utgör den enda fanerogama växten, kan jorden vara 

 rikligt salpeterbildande (se tab. 7 n:o 20). Jag vill här endast anföra dessa 

 rätt oväntade och egendomliga förhållanden, de förtjäna nog en närmare 

 undersökning. Den lätthet, varmed hallon uppträder i klippskrevor med 

 rätt olikartad vegetation, tyder emellertid på, att dessa platser äro sär- 

 skilt gynnsamma för salpeterbildningen. 



Vända vi oss från urbergsklipporna till hällarna av silurisk kalksten, 

 som på Gottland och Öland klädas av en egendomlig, karaktäristisk ve- 

 getation, alvarfloran, tyckas förhållandena där vara särskilt gynnsamma 

 för kvävets omsättning till salpeter. Utmärkande för dessa hällars vege- 

 tation är rikedomen på gräs och örter (jfr fig. 25), av vilka åtskilliga äro 

 utpräglade vårväxter, såsom t. ex. Saxifraga tridactylites, Draha verna, 

 Cerastiutn p.nmilum m. fl. Någon direkt undersökning av växternas salpeter- 

 halt har ej ägt rum, ej heller av jordens kvantitativa salpeterbildningsför- 

 måga. Jordprov, insamlade å dylika kalkstenshällar,' visa sig emellertid ha 

 förmåga att nitrificera en ammoniumsulfatlösning (se tab. 3 n:o 22 — 25). Det- 



