STUDIER ÖVER SALPETERBILDNINGEN I NATURLIGA JORDMANER. 377 



Även de andra undersökta växtsamhällena förhålla sig i huvudsak 

 likformigt i olika delar av landet: de slutna ädla lövträdsbestånden i 

 Skåne visa en påfallande överensstämmelse med ekbestånden i Stock- 

 holmstrakten, lövängarna i mellersta Sverige med björkängarna i den 

 norra delen av vårt land. Kärrsamhällena i södra Sverige likna även i 

 avseende på kvävets omsättning de analoga växtsamhällena i Norrland. 

 Det rinnande, friska vattnet framkallar överallt växtformationer, som visa 

 icke blott stora likheter med hänsyn till sammansättningen och huvud- 

 dragen i arternas byggnad, utan också i sättet att täcka kvävebehovet. Väx- 

 ter, som i södra och mellersta Sverige ha sina förnämsta växtplatser i muU- 

 rika skogar och lundar, t. ex. Geuiii rivale, Stellavia nemonun, finna i 

 norra Sverige sina lämpligaste växtplatser på mark med genomrinnande 

 friskt vatten, medan dessa växter i de härskande barrskogarna äro fullstän- 

 digt uteslutna ur växttäcket. Men såväl i den mullrika jorden som utmed 

 det porlande vattnet kan växten tillfredsställa sitt kvävebehov på samma 

 sätt, nämligen i form av salpeter. 



Mellan de växtsamhällen, där kvävet kommer växterna till godo i 

 form av salpeter, och sådana, där de få ätnöja sig med andra kväveför- 

 eningar, råder en stor och påfallande skillnad. I de förra förhärska örter 

 och bredbladiga gräs; i de senare ris, och bland gräsen är den smal- 

 bladiga, magra kruståteln [Aira flexuosd) den förnämsta och viktigaste 

 representanten. Skillnaden mellan de olika typerna är emellertid icke blott 

 en rent fysionomisk, den utgör i många fall ett uttryck förde olika arternas 

 näringsfysiologi. På den mark, där salpeter bildas, förhärska rent autotropha 

 växter, d. v. s. sådana, som direkt ta upp oorganisk näring ur marken 

 och förarbeta densamma; på den andra marktypen förekomma däremot 

 mycotropha växter, d. v. s. sådana, vars rötter äro omspunna av eller på 

 annat sätt förenade med svamphyfer, d. v. s. äga mykorhizor, genom 

 vilka en del av näringsupptagningen försiggår. Denna olikhet gäller dock 

 mera själva markbetäckningsväxterna än träden, vilka även på nitrifierande 

 mark kunna vara mycotropha. 



Man torde därför icke taga mycket fel, om man anser, att det sätt, 

 varpå kvävet omsattes i marken, är en växtekologisk faktor 

 av mycket stor, i många fall rent av avgörande betydelse för 

 växtsamhällets sammansättning och fysionomiska struktur. 



Kvävets omsättning regleras emellertid av de markbildande processerna, 

 nämligen klimatet, markens topografi och dess geologiska beskaffenhet. 

 Under förhållanden, som gynna salpeterbildningen, komma de nitratofila eller 

 salpeterälskande växtsamhällena till utbildning, under för salpeterbildningen 

 ogynnsamma betingelser bliva de växtsamhällen dominerande, som kunna 

 leva utan nitrater. Ett studium av de markbildande faktorerna med särskild 



26. Medäel. frän Statens Skogs/örsöksaiistalt. 



