37 ö HENRIK HESSEI.MAN. 



hänsyn till deras inverkan på humuskvävets omsättning ger därför i många 

 fall klaven till en mera fördjupad uppfattning angående de faktorer, som 

 bestämma växtsamhällenas fördelning och utvecklingshistoria. Dock måste 

 man härvidlag aldrig lämna ur sikte, att växtsamhället såsom sådant utgör 

 en viktig markbildande faktor. Innan jag ingår på en närmare diskussion 

 av dessa frågor, synes det mig emellertid vara lämpligt att först något 

 närmare och i ett översiktligt sammanhang redogöra för några viktigare 

 och intressantare drag i salpeterbildningens biologi. 



Kap. VIII. Jämförelse mellan bakteriefloran i marker med och 



utan salpeterbildning. 



I inledningskapitlet redogjordes tämligen utförligt för de processer, 

 som sönderdela de kvävehaltiga avfallsresterna i marken. Som där nämn- 

 des, kan nitrifikationsprocessen börja först med ammoniak, de mera kom- 

 plicerade, organiska kväveföreningarna angripas ej av de salpeterbildande 

 bakterierna. Ammoniakbildningcn är sålunda en nödvändig förutsättning 

 för att nitrifikation skall äga rum; den lämnar utgångsmaterialet. Den hastig- 

 het, varmed ammoniak bildas i marken, har sålunda inflytande på nitrifika- 

 tionsprocessen och kan på olika sätt studeras. En inom jordbakterio- 

 logien vanlig metod är att infektera en peptonlösning med en jordupp- 

 slamning. Peptonlösningen börjar att ruttna, efter förloppet av ett visst 

 antal dagar, vanligen fyra, bestämmes den ammoniakmängd, som av- 

 destillerar vid peptonlösningens kokning med magnesia. Ju större mängd 

 ammoniak som erhålles, desto hastigare kan man anse, att de mera 

 komplicerade kvävehaltiga ämnena sönderdelas i den mark, varifrån jord- 

 provet härstammar. Metoden, som använts rätt flitigt vid försöksan- 

 stalten, är för vissa ändamål ganska användbar. Man kan på detta sätt upp- 

 \'isa skillnader mellan humusformer, som man svårligen på annat sätt kunnat 

 påvisa. Ett rätt stort observationsmaterial har samlats, det viktigaste av detta 

 kommer i ett annat sammanhang att bearbetas och publiceras. Här vill jag 

 endast närmare belysa de skillnader i avseende på ammoniakbildningcn, som 

 bruka finnas mellan de jordarter, där en mer eller mindre livlig nitrifikation 

 äger rum, och sådana där ingen salpeterbildning förekommer. De mest be- 

 lysande observationerna äro sammanställda i tab. i, där de salpeterbildande 

 jordarna äro märkta med S, de andra med A. Den stora skillnad, som 

 finnes mellan de olika jordarna, faller genast i ögonen, de salpeter- 

 bildande visa i regel en starkare ammoniakavspaltningsför- 

 måga i en peptonlösning än de icke salpeterbildande. Denna 

 olikhet är utan tvivel av allra största intresse och i hög grad ägnad att 

 bel}'sa de biologiska egenskaperna hos de olika jordarna. De rent mull- 



