STUDIER ÖVER SALPETERBILDNINGKN I NATURLK-A JORDMANER. 37g 



aktiga, salpeterbildande skogsjordarna komma i avseende på ammoniak- 

 avspaltningsförmågan ganska nära vanliga åkerjordar. De erhållna vär- 

 dena stämma ganska nära överens med dem, som t. ex. meddelats av 

 Barthel (1909, s. 235) angående svenska åkerjordar. Vad särskilt mina 

 egna försök beträffar, ha flera muUprov från örtrika granskogar givit 

 värden, som komma mycket nära eller t. o. m. överträffa dem, som erhållits 

 vid försök med väl gödslad potatisjord (se tab. i). Så långt man kan döma 

 av dessa försök, bör sålunda i mulljordarna den för nitrifikationen nödiga 

 ammoniaken ganska snabbt avskiljas ur markens mera komplicerade 

 kväveföreningar. Skillnaden mellan utpräglade muUjordar och vanlig 

 ordinär råhumus är högst betydande. En annan sak av intresse för- 

 tjänar framhållas: man finner även hos icke nitrificerande jordar en tydlig 

 olikhet mellan de mera rent råhumusartade och de med hänsyn till sin 

 struktur mera mulliknande humusproven. De förra avspalta ammoniak i 

 vida mindre mängd än de senare (jmfr proven från barrskogarna vid 

 Selsjön, tab. i). 



Det torde emellertid kunna diskuteras, om den använda metoden är 

 fullt lämplig för skogsjordar. I många fall har den lämnat mycket be- 

 lysande resultat, särskilt ha de olika ljunghedstyperna i sydvästra Sverige 

 kunnat karaktäriseras på detta sätt, varvid en vacker överensstämmelse 

 vunnits mellan ljunghedens godhetsgrad och ljunghumusens ammoniak- 

 avspaltningsförmåga.^ Albert (1912) har på samma sätt undersökt dels 

 ljunghedar, dels vanliga skogsmarker. Marker av högre bonitet ha där- 

 vid visat större ammoniakavspaltningsförmåga än sådana av lägre. Emel- 

 lertid har jag med denna metod flera gånger ej kunnat påvisa skillnader 

 mellan råhumusformer i skogar av ganska olika beskaffenhet. Förkla- 

 ringen till detta sistnämnda resultat torde möjligen vara att söka i rå- 

 humusjordens speciella mikroorganismflora. I mulljordarna spela bak- 

 terierna en viktigare roll än svamparna, i starkt utpräglad råhumus är för- 

 hållandet väl snarast det motsatta. I dessa jordslag förorsakas sannolikt 

 ammoniakavspaltningen ur mer komplicerade organiska kväveföreningar 

 huvudsakligen eller åtminstone till mycket väsentlig del av mögelsvam- 

 par, framför allt mucorinéer. Särskilt belysande äro i detta hänseende Ha- 

 CEMS undersökningar (1908, 1910), som visat, att såväl den ordinära tall- 

 skogens som den vanliga granskogens humustäcke karaktäriseras av 

 särskilda mucorinésamhällen, vilkas arter under avspjälkning eller bild- 

 ning av ammoniak assimilera organiska kväveföreningar av mycket sam- 

 mansatt natur. Även pepton utgör för dem en utmärkt kvävekälla. 

 Dessa mucorinéer leva i naturen i ett surt medium, peptonlösningen är 



' En berättelse iiver dessa uinlersukningar kominer att iiillyta i anstalleiis redogörelser 

 för dess Ijunghedsundersökiiingar. 



