380 HENRIK HESSELMAN. 



emellertid, sådan den användes för bakteriologiska undersökningar, från 

 början neutral eller svagt alkalisk. Möjligt är därför att deras sönder- 

 spjälkande verksamhet skulle visa sig kraftigare i en från början sur 

 lösning.^ 



I vad mån en annan undersökningsmetod är mera ägnad att uppdaga 

 skillnader mellan olika råhumusformer, må här överlämnas åt framtida 

 undersökningar. Så mycket är emellertid säkert, att det finnes mycket 

 stora olikheter med hänsyn till de organiska kväveföreningarnas ned- 

 brytning mellan utpräglade mulljordar och rena råhumusjordar, och att 

 de förra visa en livligare verksamhet än de senare. 



I mulljordarna och även i andra gynnsamma humusformer blir, som 

 framgått av denna undersökning, ammoniaken oxiderad till salpetersyr- 

 lighet och denna i sin tur till salpetersyra. Många forskare, som studerat 

 salpeterbildningen i naturlig jordmån, ha nöjt sig med att undersöka 

 jordprovens förmåga att nitrificera en ammoniumsulfatlösning av lämplig 

 sammansättning, bland dessa märkas MiGULA (1900) och ALBERT (191 2). 

 Dessa båda, i synnerhet ALBERT, vilja tillskriva nitrifikationen en mera 

 underordnad roll i skogsmarken. Stöder man sig emellertid enbart på 

 dylika försök, kommer man lätt till en oriktig uppfattning. Jag vill be- 

 lysa detta med några exempel. 



Som förut nämnts hör älskogen till våra mest utpräglat nitratofila 

 växtsamhällen, örterna och gräsen innehålla vanligen så mycket salpeter, 

 att de med difenylamin och konc. svavelsyra ge en mycket kraftig 

 reaktion. Jordprov från alskogar nitrificera dock endast ytterst långsamt 

 en ammoniumsulfatlösning. Prov från gråalsbeståndet invid Selsjön (se 

 närmare sid. 458), bilda visserligen nitrit, dock endast långsamt, men 

 nitriten överföres icke till nitrat, även om man infekterar lämpliga nitrit- 

 lösningar med den först erhållna kulturen. Växterna i denna allund äro 

 dock mycket rika på salpeter, och vid jordens lagring i Erlenmeyerkolv 

 bildas betydande mängder nitrat. Vid ett försök ökades halten salpeter- 

 kväve från 4,5 mg till 30 mg per kg jord, medan en väl gödslad potatis- 

 jord under samma tid och vid samma betingelser höjde halten nitrat- 

 kväve från 1,5 mg till 38 mg per kg jord. Jordprov från denna åker 

 nitrificerade dock mycket snabbt ammoniaken i den använda lösningen. 

 Liknande resultat ger den närmare undersökta allunden vid St. Brevik, 

 Ornö (se sid. 456). Jordproven nitrificera endast ytterst långsamt en 

 ammoniumsulfatlösning, ännu efter fyra månader hade icke nitriten över- 

 förts till nitrat, men väl efter sex. Växterna i denna allund äro dock 



^ Hagem (1910, sid. 82) liar dock funnit, att flera för granskogsmarken karaktäristiska 

 mucorinéer, t. ex. Mncor sihatiais, j\f. sirtciiis, tillväxa snabbi och bilda ammoniak i en 

 vanlig peptonlösning. 



