STUDIER ÖVER SALPETERBILDXINGEX I NATURLIGA JORDMÄXER. 38 I 



rika på salpeter (se sid. 456) och jorden kraftigt salpeter bildande (se tab. 

 7 n:r 13). Det skulle vara lätt att ur försöksprotokollen anföra ytter- 

 ligare exempel på denna sak, men det anförda må vara nog. Ibland 

 kan det ock hända, att jordproven ej alls nitrificera en ammoniumsul- 

 fatlösning, ehuru jordens salpeterbildning är så livlig, att växterna inne- 

 hålla salpeter (se t. ex. sid. 487). 



Litar man därför enbart på den allmänt brukliga metoden 

 att undersöka jordprovs förmåga att nitrificera Winogradskys 

 eller BUHLERT-FlCKENDEYS lösningar (se sid. 319), så erhåller man 

 lätt en alldeles skev föreställning om salpeterbildningen i 

 naturlig jordmån. ALBERT (191 2), som uteslutande använt denna 

 metod, underskattar också nitrifikationens roll i skogsmarken, där han 

 anser den vara utan någon egentlig betydelse. Metoden har dock sina 

 förtjänster, den belyser de biologiska olikheterna mellan olika jordar, 

 utpräglade mulljordar kunna, ganska snabbt nitrificera WiNOGRADSKYS 

 lösning, medan detta aldrig äger rum med verklig råhumus. För att 

 illustrera nitrifikationens gång har jag i tab. 2 — 5 sammanställt några mer 

 intressanta och bel}-sande försöksserier. Den stora skillnaden mellan ut- 

 präglade mulljordar och råhumusjordar framträder i dessa tabeller med 

 all önskvärd t}'dlighet. 



Orsaken till att försöken i WixOGRADSKYS eller BuHLERT-FlCKENDEYS 

 lösningar (se sid. 319) kunna lärana så missvisande resultat beror möjligen 

 på deras neutrala reaktion. Även de nitrificerande skogsjordarna (t. ex. 

 alskogsj orden, bokmullen, kärrjorden) ha sur reaktion, och i överensstäm- 

 melse härmed borde man ändra kulturvätskans reaktion för att komma 

 de naturliga förhållandena så nära som möjligt. 



Förut har omtalats (se sid. 313) att det finnes vissa mikroorganismer, 

 som ha förmågan att ur salpetern upptaga syret, varvid kvävet bortgår 

 i gasform,' andra kunna reducera salpetern till ammoniak, och slutligen 

 kunna vissa mikroorganismer liksom högre gröna växter assimilera sal- 

 peter. Dylika mikroorganismer uppträda som konkurrenter till de högre 

 gröna växterna om den genom nitrifikationsorganismerna bildade salpe- 

 tern. De bakterier, som reducera salpeter till kväve, denitrifikan- 

 terna, förorsaka direkta kväveförluster i marken och utöva sålunda en 

 skadlig verkan, de andra binda kvävet organiskt, varför det åter kan bli 

 tillgängligt för gröna växter. Denitrifikanternas närvaro kan påvisas 

 genom att infektera en lämplig salpeterlösning med en jorduppslamning (se 

 sid. 321). Finnas denitrifikanter, försvinner salpetern under gasutveckling. 

 Metoden, som förut i korthet beskrivits, har använts av mig ganska myc- 



' Vissa bakterier förmå blott reducera nitrat till nitrit, andra blott nitrit till fritt kväve. 

 Andra bakterier åter reducera först nitrat till nitrit och därefter detta till fritt kväve. 



