384 HENRIK HESSELMAN. 



jorden. Ammoniakens oxidation var som förut nämnts känd långt innan 

 nitrifikationsbakterierna upptäcktes. När man lärde känna dessa orga- 

 nismer, befästes ytterligare den åsikten, att salpetern vore den enda 

 assimilerbara kväveföreningen. Emellertid föreligga alltjämt försök, som 

 företagits under sådana omständigheter, att ammoniaken ej oxiderats, och 

 som visa, att detta ämne kan upptagas och assimileras av gröna växter. 

 Bland dessa undersökningar kan nämnas en studie av HUTCHINSON och 

 Miller (igog), som arbetat med såväl steriliserat frö som sterila lös- 

 ningar, varigenom de på ett betryggande sätt undvikit ammoniakens 

 oxidation. 



En viktig och i vissa fall principiell skillnad förefinnes dock mellan 

 ammoniak och salpeter. Hos ett ammoniaksalt, t. ex. ammoniumsulfat, 

 är det kationen, d. v. s. den positivt laddade ionen (H^ N), som innehåller 

 det viktiga kvävet, i ett nitrat återigen är det anionen (NOg). I de 

 båda salterna är kvävet sålunda bundet vid olika joner, och detta har 

 en egendomlig och märklig fysiologisk effekt. Ammoniumsalterna höra 

 till vad åkerbrukskemisterna kalla de fysiologiskt sura, nitraterna åter- 

 igen till de fysiologiskt basiska näringssalterna. Dessa benämningar 

 grunda sig på den iakttagelsen, att de förra så småningom förorsaka en 

 sur reaktion i jorden eller näringslösningen, de senare åter en basisk. 

 Akerbrukskemisterna sökte förr förklara denna företeelse på så sätt, att 

 växterna i större omfattning upptoge den kvävehaltiga än den kvävefria 

 jonen, sålunda av ett ammoniaksulfat H^N i större omfattning än SO , 

 av natriumnitrat NO3 i större mängd än Na. De i näringslösningen 

 eller i marken i överskott kvarlämnade jonerna skulle därefter bestämma 

 jordens resp. näringslösningens reaktion. Denna förklaring strider emel- 

 lertid mot vår nuvarande uppfattning angående salters förhållande i lös- 

 ning. De olika ionerna, kationen och anionen, äro laddade med elek- 

 tricitet, positiv, respektive negativ, och ett åtskiljande av desamma stöter 

 därför på ett betydande motstånd av elektrostatisk natur, vars över- 

 vinnande svårligen på detta sätt skulle kunna förklaras. Även om den 

 anförda teorien sannolikt är oriktig, är själva iakttagelsen riktig och av 

 ett betydande växtfysiologiskt intresse. De reaktioner, som inträda i 

 näringslösningen, kunna nämligen påverka växterna i ogynnsam riktning, 

 så att en i och för sig själv värdefull kväveförening blir mindre lämplig 

 eller kommer att verka rent av skadligt. Det skulle sålunda närmast 

 bero på denna reaktion, om växten föredrager salpeter eller ammoniak. 

 De växter, som undvika eller utveckla sig underhaltigt på en mark eller 

 i ett medium med sur reaktion, tillgodogöra sig helst salpeter. De åter, 

 som vanligen växa på sur jord, skulle föredraga ammoniak. Då väx- 

 terna endast inom vissa gränser fördraga reaktionsändringar i marken, 



