STUDIER ÖVER SALPETERBILDMNGEX I NATURLIGA JORDMÅXER. 385 



bliva de i viss män i sitt uppträdande bundna av om kvävet erbjudes 

 såsom salpeter eller ammoniak. Som de flesta mera hastigt växande 

 växter föredraga en svagt alkalisk eller neutral jordmån och undvika en 

 sur, kommer flertalet dylika växter att vara mer eller mindre utpräglade 

 salpeterväxter, motsatsen återigen skulle gälla de växter, som föredraga 

 sur jord, de skulle vara ammoniakväxter. Såsom en närmare undersökt 

 speciell ammoniakväxt kan bland andra nämnas Junais cffusus, som 

 i Japan är föremål för en ordnad kultur och därför blivit mera nog- 

 grannt studerad. För denna växt är enligt japanska undersökningar 

 ammoniaken en lämpligare kväveförening än salpeter. De båda olika 

 rissorterna, sumpriset och bergriset, båda varieteter av Oryza sativa L, 

 skilja sig i avseende på sin förmåga att tillgodogöra sig salpeter. Båda 

 föredraga ammoniaksalter, men bergriset är bättre skickat att upptaga 

 salpeterkväve än sumpriset (se vidare Vater 1909). 



Spörsmålet om salpeter eller ammoniak kommer emellertid i ett något 

 annat läge, i och med att det visat sig, att salpeter, i motsats till vad 

 man förut ansett, även kan bildas i en jord, som tydligt reagerar surt. 

 Den alkaliska reaktion, som skulle uppstå vid växternas nitratförbruk- 

 ning, motverkas av de i marken förekommande fria syrorna, vilka säker- 

 ligen alltjämt nybildas, under det att humusämnena sönderdelas. Väx- 

 terna kunna därför i en sådan jord i stor omfattning upptaga salpeter, 

 utan att jordens reaktion förändras. Det är detta, som ingalunda sällan 

 förekommer i naturlig jordmån. I det föregående har ofta omtalats, att 

 jorden kan reagera surt, men ändock bilda salpeter; i ett efterföljande 

 kapitel, som mera översiktligt redogör för de nitrificerande jordarnas 

 egenskaper, finnes en närmare redogörelse härför. Ser man sålunda på 

 förhållandena, sådana de föreligga i naturen, kan det icke enbart bli 

 fråga om jordens reaktion vid avgörandet huruvida ammoniak eller sal- 

 peter är den lämpligaste kväveföreningen, saken måste än ytterligare 

 diskuteras. De observationer angående växternas nitrathalt, som med- 

 delats i det föregående, synas mig härvidlag utgöra en lämplig utgångs- 

 punkt. 



Till en början torde det vara lämpligt att erinra därom, att den om- 

 ständigheten att salpeter ej kan påvisas hos en växt, ingalunda kan 

 framdragas såsom något bevis för, att den ej tar upp nitrater. De upp- 

 tagna nitraterna kunna mycket väl hinna assimileras i samma mån som 

 de upptagas ur marken, i så fall kunna de naturligtvis icke påvisas hos 

 växten. Det kan vidare i växten finnas ämnen, som hindra reaktionen 

 mellan salpeter och difenylamin; bland dessa intaga, som förut nämnts, 

 ligninet ett framstående rum. Slutligen, och detta är mycket vanligt, 

 kan växten befinna sig i ett sådant utvecklingsstadium, att den ej längre 



