3öö HENRIK HESSELMAN. 



på nästan all slags mark, blott där bildas nitrat. Hit höra i främsta 

 rummet vårt vanliga hallon, Riibus idceiis, samt ålmjölken eller krop- 

 pen, Epilobium angustifoliimi. Unga individ av dessa växter har jag 

 utan undantag funnit vara nitrathaltiga, äldre individ av hallon äro mesta- 

 dels nitrathaltiga, äldre individ av Epilobiuiii förete i detta avseende en 

 större växling. Då den i vävnaderna anträffade salpetern måste härstamma 

 från marken, antyda dessa växters uppträdande, att en nitrifikation för- 

 siggår på den plats, där de växa. För att de skola kunna infinna sig 

 på platsen, fordras att kvävet där nitrifieras. De kunna tjänstgöra 

 som ett slags nitratofila ledväxter, som visa, hur kväveomsättningen 

 försiggår i marken. Man skulle kunna kalla dem nitratofila vagabonder, 

 de uppträda nästan var som helst och på all slags mark, blott där bil- 

 das nitrat. Möjligen kunna de kvarbliva på platsen, även sedan nitrifika- 

 tionen upphört, men uppträda då, sä vitt jag kunnat finna, i mindre kraftiga 

 eller förkrympta exemplar. Andra nitratofila led växter, d. v. s. växter, som 

 för sitt uppträdande äro beroende av nitrat i marken, men för övrigt ej 

 ha några särskilda fordringar på densamma äro Ruinex acetosella i den mera 

 ljusgröna, frodiga formen, Galcopsis hifida, Arenaria trincvvia, Senecio 

 silvaticus och i. viscosus. Dessa växter ge genom sitt uppträdande en 

 ledning för skogsmannen vid bedömandet av hur kvävet omsattes på 

 hyggen och andra föryngringsplatser. Till en närmare diskussion av dessa 

 frågor återkommer jag i nästföljande avhandling, som behandlar för- 

 yngringsåtgärdernas inverkan på markens kväveomsättning. 



De nyssnämda lunddälderna, naturliga och ursprungliga ståndorter för 

 Rubus idcEtis ocii Epilobium angustifoliiiiii, leda mig över till en annan 

 fråga, som förtjänar en närmare diskussion, nämligen det rinnande vattnets 

 inverkan på växternas nitrathalt. Som förut omtalats flerestädes i den 

 speciella delen, t. ex. i kapitlet om lunddälderna, utmärkes den vegeta- 

 tion, som kläder kanten av det rinnande vattnet eller som 

 växer i en mark, som genomspolas av starkt rörligt vatten, av 

 en mycket hög nitrathalt. Samma företeelse återkommer över- 

 allt, antingen man undersöker vegetationen kring en bäck i 

 mellersta Skåne eller den av porlande, kallt smältvatten genom- 

 dränkta marken i ett högalpint område (högfjällen kring Finse i 

 Hardanger). Fenomenet är fullt konstant och många, kanske de flesta 

 för dylika platser utmärkande växter äro utpräglade nitratplantor t. ex. 

 Cardamine amara, CJirysospleniuni alternifoliwn och oppositifoliwn, Stellaria 

 neinorum, Epilobiujn-3.rtex t. ex. hornemani, Veronica beccabunga^ Nasiur- 

 liuin officinale, Sium angustifoliwn samt bland fjällväxterna Catabrosa al- 

 gida, Saxifraga stellaris, Arabis alpina /9 glabrala, Cerasiinui trigy- 

 mim m, fl. 



