STUDIER ÖVER SALPETERBII.DNIN'GEX 1 XATURLIGA JORDMÅXER. 389 



Saken har ett betydande växt fysiologiskt intresse och förtjänar därför 

 en närmare diskussion. Jag har i en föregående avhandUng framhålUt 

 (Hesselmax i 910) den stora skillnad, som finnes i avseende på syre- 

 halten mellan stillastående och rörligt vatten. Medan det förra vanligen 

 genom upplösta humusämnen snart förlorar sin halt av luftsyre eller blir 

 mycket syrefattigt, upptager det senare oupphörligt nytt syre ur luften, 

 sä att det konstant håller sig vid en hög syrehalt. Då nitrifikations- 

 processen är en utpräglad oxidationsprocess, bör detta förhållande gynna 

 salpeterbildningen i en mark med rörligt vatten. Tvenne franska bak- 

 teriologer, BOULLAXGER och Massol (Lafar. Handbuch III, sid. 144), ha 

 konstruerat särskilda nitrifikationsapparater, grundade pä principen att 

 låta den nitrificerbara vätskan spola fram och tillbaka över slaggstycken, 

 infekterade med nitrifikationsbakterier. Härigenom ha de erhållit en be- 

 tydligt kraftigare effekt, än när kulturvätskan stått stilla, och orsaken 

 härtill är utan tvivel att söka i den bättre genomluftningen. På allde- 

 les samma sätt bör det rinnande vattnet i naturen kunna påverka sal- 

 peterbildningen. Xågra laboratorieexperiment, som jag gjort med jord- 

 prov från bäckar, källdrag eller liknande platser med rörligt vatten, för- 

 tjäna i detta sammanhang ett kortare omnämnande. 



I den närmare undersökta lunddälden kring Skärabäcken vid Skäralid 

 i Skåne hade vegetationen på mark. där vattnet porlade fram nära ytan, 

 en mera kärrliknande natur med starkt utvecklad örtvegetation (se sid. 445). 

 Växterna på dessa platser visade stor nitrathalt (se närmare sid. 446). Jord- 

 proven nitrificera, om än långsamt, en ammoniumsulfatlösning, varför 

 man har all anledning att anse, att nitrifikationsorganismer finnas i mar- 

 ken. Vid lagring i Erlenmeyerkolv bildas emellertid ytterst små mäng- 

 der salpetersyra, efter 24 veckor uppgick halten salpeterkväve endast till 

 0,4 mg per kg jord (tab. 7 n:r 34). Samma prov lades emellertid i en annan 

 kolv, som försågs med en väl slutande kork med tvenne hål, genom \ilka 

 fördes tvenne glasrör, av ^ilka det ena gick nästan ned till kärlets bot- 

 ten, det andra mynnade tätt under korken. Glasrören förseddes med 

 väl slutande bomullsproppar och medels en kautschukslang sattes appa- 

 raten i förbindelse med en vattensug. Under en månads tid leddes en 

 livlig, oavbruten luftström genom kärlet. Den inkommande luften bubb- 

 lade upp från kärlets botten och satte vattnet med den uppslammade 

 jorden i livlig rörelse. Denna luftning visade sig ha det kraftigaste in- 

 flytande på nitrifikationen. Efter en månad uppgick halten salpeter- 

 kväve till ej mindre än 280 mg per kg jord mot 0,4 mg under 

 24 veckors lagring, när provet ej genomluftades. Här be- 

 kräftas alltså experimentellt det gjorda antagandet angående luftningens 

 inverkan. 



