392 HENRIK HESSELMAX. 



av Urtica dioica voro nitratfria (se närmare sid. 436). På den fläck, där 

 jordprovet från hassellunden insamlades, funnos ock ganska många ar- 

 ter, som även anträffas på mark med råhumus, t. ex. Majanthemum 

 bifoiiHui, Tiientalis eiiropcea^ Aira flexuosa. Sjäh-a markbetäckningens sam- 

 mansättning står sålunda i god samklang med den lägre nitrifikations- 

 förmågan hos jorden. Samma förhållande återkommer vid en jämförelse 

 mellan de å Ornö undersökta lövängarna; jordproven från lövängs- 

 partiet med ljung visar en betydligt lägre nitrifikationsförmåga än mot- 

 svarande prov från de andra lövängarna (tab. 7, n:r 14 — 16.) Humustäcket 

 i de öppnare lövängspartierna har ej heller någon strängt utpräglad muU- 

 karaktär. Omedelbart under de vissnande bladen och grässtråna, förnan, 

 finns en mera torvliknande humus, som först djupare ned i marken får 

 utpräglad mullkaraktär. Lägga vi nu härtill, att marken i den mera 

 öppna lövängen kan åtminstone tidvis torka ut ganska starkt, så ha vi all 

 anledning att antaga, att salpeterbildningen i dessa marker är mindre 

 livlig än där växterna i stor utsträckning upphopa nitrat i sina vävnader. 



Den örtrika granskogen eller granlunden förhåller sig analogt med löv- 

 ängen. Humustäcket är i regel nitrificerbart, nitrifikationsorganismer an- 

 träffas i de mera utpräglade typerna. Mera sällan och undantagsvis kan 

 man emellertid påvisa salpeter hos växterna, t. o. m. sådana arter, som 

 vanligen äro nitrathaUiga, äro i den örtrika granskogen ofta nitratfria, 

 t. ex. Riibtis id(2us, Viola riviniana m. fl. Jordproven från mera utpräg- 

 lade granlundar bilda dock vid lagring alltid nitrat, stundom i betydande, 

 vanligen dock i mera inskränkt mängd. Då man i granlunden ej har 

 anledning att i en större ljustillgång se orsaken till växternas låga nitrat- 

 halt, torde det vara riktigast att söka den i mindre livlig nitrifikation. 

 I granlunden förekommer ju, om ock spritt och mera fläckvis, blåbärs- 

 riset, som är en av råhumustäckets mest karaktäristiska växter; mark- 

 betäckningens sammansättning ger sålunda, liksom i vissa partier i löv- 

 ängen, en antydan om nedsatt nitrifikation i marken. P2n orsak härtill 

 torde man möjligen ha att söka i det inflytande, som de i granbarren 

 alstrade terpentinartade ämnena ha pä de salpeterbildande bakterierna. 

 En tysk bakteriolog, KOCH (19 14), har nämUgen nyligen visat, att dessa 

 ämnen verka som ett gift på nitrifikationsbakterierna. Nitrifikationen 

 blir därför gärna mer eller mindre nedsatt i granskogen, där marken i 

 större eller mindre grad översållas med multnande granbarr, som genom 

 sina terpentinartade ämnen ofördelaktigt påverka bakteriefloran. 



De örtrika granskogarna övergå genom allehanda varianter i den vanliga 

 typiska mossrika granskogen, där väl en del örter och gräs kunna förekomma 

 i markbetäckningen, men där dock blåbärsriset jämte andra ris är karaktärs- 

 växten, såvida skogen ej är för tätt sluten. Markbildningen är här den- 



