STUDIER ÖVER SALPETERBII.DXINGEN I NATURLIGA lORDMANER. 393 



samma som i den mossrika tallskogen, den mossrika barrblandskogen, 

 tallheden m. fl. skogstyper. Det mest karaktäristiska för denna mark- 

 bildningst}p är att humustäcket bildar ett skikt på marken, som ome- 

 delbart under detta täcke är mer eller mindre starkt urlakat på lösliga 

 mineralämnen. I den mossrika granskogen, liksom i övriga skogstyper 

 med denna markbildningstyp, bildas icke salpeter; de kväveföreningar, 

 som här stå växterna till buds, utgöras av ammoniaksalter eller ock mera 

 komplicerade organiska kväveföreningar, såsom aminosyror. Medan vi i 

 föregående skogstyper hade att göra med humustormer, som utan vidare 

 behandling eller förvandling bilda salpeter, ha vi här humusförmer, som 

 endast efter en omvandling kunna nitrificeras; i det skick, vari de förekomma 

 i skogen, nitrificeras de ej eller ock i knappast nämnvärd mängd. De 

 analyser, som gjorts med lagringsprov, är i detta hänseende belysande 

 nog; humusprov från dessa t}'per bilda efter flera månaders lagring en- 

 dast mycket små mängder nitrat, de bildade kvantiterna ligga ofta inom 

 felgränsen för den använda metoden. Ta vi dessutom i betraktande, 

 att lagringsproven befinna sig under gynnsammare nitrifikationsbetingel- 

 ser (bättre lufttillgång, gj^nnsammare fuktighetsbetingelser) än humus- 

 täcket på marken, så torde man ha grundad anledning påstå, att i dessa 

 skogstyper endast ammoniak och organiska kväveföreningar 

 kunna täcka växternas kvävebehov, för sä vitt de ej höra till 

 sådana arter, som kunna assimilera luftens fria kväve. I samt- 

 liga förut skildrade skogstyper föreligger alltid möjligheten 

 att täcka åtminstone en del av kvävebehovet genom salpeter. 

 Ser man närmare igenom växtlistorna från de olika undersökta växt- 

 samhällena, och söker man sätta dem i relation till markens förmåga att bilda 

 nitrat, så finner man en i de stora dragen mycket vacker överensstämmelse. 

 Ju mer kvävet kommer växterna till godo i form av nitrater, dess mera 

 dominera bredbladiga, kraftigt transpirerande gräs och örter i växttäc- 

 ket, ju mindre livlig salpeterbildningen blir, dess mera träda dessa till- 

 baka.^ I deras ställe uppträda dels mindre fordrande, ofta med myko- 

 rhiza försedda örter, dels framför allt ris. I somliga växtsamhällen, t. ex. 

 granlundarna, ha vi ofta en blandning av ris och nitratofila växter. Ofta 

 äro de mera lokalt skilda åt, i det att risen dominera på vissa, örterna 

 på andra partier av marken (se sid. 463), men ibland kunna de också 

 förekomma blandade med varandra. Florans sammansättning låter då för- 

 moda, att nitrifikationen i marken är mindre livlig. Detta torde ock kunna 

 anses bestyrkas därav, att en nitratanhopning mera sällan iakttages hos 



^ Ett märkligt undantag bilda \-issa klippväxtsamhällen av renlav och ljung (se tab. 7 n:o 20). 



Fråga torde ock vara om kärrens och mossarnas växtsamhällen kunna inordnas efter dessa 

 synpunkter. 

 27. yfeddel. frun Statens Skogsjorscksanstalt 



