394 HENRIK HESSELMAN. 



växterna; även hos sådana arter, som gärna upphopa salpeter, erhålles 

 så gott som alltid ett negativt utslag. 



Vissa arter äro emellertid tämligen likgiltiga gent emot nitrat eller ammo- 

 niak. Bland våra vanliga skogsväxter höra till denna grupp t. ex. Lnzula 

 pilosa och Trientalis europcea. När de uppträda i lundar (t. ex. alsko- 

 gar, se sid. 459) eller, som jag i nästa avhandling skall visa, på vissa 

 slags hyggen, kunna de anhopa betydande nitratmängder i sina väv- 

 nader, men de förekomma icke dess mindre allmänt på en sådan mark, 

 där all salpeterbildning har upphört och de måste sålunda där åtnöja 

 sig med ammoniak. Andra för mull ganska karaktäristiska växter, som 

 synas vara skäligen okänsliga för om kvävet tillföres i form av nitrat eller 

 ammoniak, äro Äiiemone nemorosa och Oxalis acetosella. De förekomma 

 utom på mull även i mera lucker råhumus, i vilken senare man ej kan 

 påvisa någon nitrifikation. Från fysiologisk synpunkt erbjuder det emel- 

 lertid intet överraskande, att vissa växter äro mer likgiltiga gent emot 

 den form, i vilken de erhålla oorganiskt bundet kväve, man känner t. o. m. 

 exempel på att vissa växter en tid under sin utveckling föredraga am- 

 moniak, en annan tid däremot nitrat (Kellner 1884). 



Kunna de växter, som förekomma pä mark med nitrifikation, fullt 

 täcka sitt kvävebehov i form av salpetersyra? Denna fråga torde böra 

 besvaras med ett obetingat ja ifråga om sådana växtsamhällen, där man 

 kan iakttaga en stark nitratanhopning i växterna, såsom i lunddäldér, 

 vissa typer av de ädla lövträdsbestånden, allundar, växtsamhällen utmed 

 rinnande vatten etc. Mera tveksam kan man däremot ställa sig med hänsyn 

 till de växtsamhällen, mera torra lövängspartier, örtrika granskogar etc, 

 där man ej kan iakttaga någon nitratanhopning. Här torde såväl nitrater 

 som ammoniak samtidigt spela en stor roll, varvid nitraterna fysiono- 

 miskt ha den betydelsen, att de ge floran en mer eller mindre tydlig 

 prägel i nitratofil riktning, d. v. s. att där förekomma växter, som gärna 

 anhopa nitrat i sina vävnader. Men frän rent växtfysiologisk synpunkt 

 har man även att tänka på en annan inverkan av nitratbildningen än 

 dess roll för täckande av växtens kvävebehov. De amerikanska jordmåns- 

 forskningarna under ledning av den förut nämnda O. SCHREINER ha 

 nämligen låtit förmoda, att de s. k. mineraliska gödselmedlen sannolikt 

 ha en tvåfaldig betydelse i jorden. Dels utgöra de direkta näringsämnen, 

 dels synas de ha betydelse för att oskadliggöra vissa i marken före- 

 kommande organiska föreningar, som verka såsom gifter på växtrötter. 

 Den förut omnämnda dihydrooxistearinsyran förlorar sin giftverkan, om 

 marken gödslas med nitrater. De amerikanska forskarna se i dessa bi- 

 verkningar den förnämsta betydelsen av att anvärlda mineraliska gödsel- 

 medel. Det är ju möjligt, att en undersökning med ledning av sådana 



