STUDIER ÖVER SALPETERBII.DNINGEN I NATURLIGA jORDMÄNEK. 395 



synpunkter skulle kunna fördjupa vår inblick, i den roll, som en salpe- 

 terbildning i naturlig jordmån kan spela. 



Kan raan i fråga om vissa muUformer vara tveksam om kvävebe- 

 hovet tillfredsställes i form av ammoniaksalter eller nitrater, så kan 

 man, synes det mig, med hänsyn till vissa råhumusformer, göra sig den 

 frågan, om ej kvävebehovet till en del tillfredsställes genom oorganiska 

 kväveföreningar. Skulle man få döma av dessa humusformers förmåga, 

 att ur en peptonlösning avspalta ammoniak, så vore den mänga gånger 

 att anslå som så liten, att man har liksom svårt att tänka sig, att skogen 

 skulle kunna täcka sitt kvävebehov enbart genom upptagande av ammoniak. 

 Flertalet av de växter, som bebo en dylik mark, äro ju emellertid starkt 

 mykorhizaförande och omöjHgt är ju ej, att mykorhizan i detta avseende, 

 såsom många forskare tänka sig, kan ha en viktig uppgift att fylla, 

 nämligen att förmedla upptagandet av organiska kväveföreningar. Denna 

 fråga skulle naturligtvis kunna föras vida närmare sin definitiva lösning, 

 om man liksom SCHREINER i Amerika (se sid. 302) lyckas isolera vissa, 

 till sin konstitution kända kväveföreningar ur skogsmarken och sedan 

 närmare undersöker dessa ämnens näringsfysiologiska värde. 



Men liksom vissa växter äro mera likgiltiga för om kvävet bjudes 

 som ammoniak eller nitrater, torde andra vara mindre känsliga för om 

 i marken försiggår en för täckande av deras kvävebehov tillräckligt 

 livlig ammoniakbildning eller, om detta till en del måste tillfredsställas 

 genom upptagande av organiskt kväve. Liksom vi i ett och samma 

 växtsamhälle kunna ha växter med och utan mykorhiza, utpräglat nitra- 

 tofila växter tillsammans med i detta avseende mera likgiltiga former, så 

 ha vi säkerligen i ett och samma växtsamhälle växtformer, som i större 

 eller mindre grad kunna tillgodogöra sig organiskt kväve. Vid humus- 

 täckets övergång från ett mera luckert till ett mera segt råhumusartat 

 tillstånd, komma olika arter att reagera på ett olika sätt. För vissa 

 arter kommer det att betyda en större förändring i näringsfysiologiskt 

 hänseende än förändra. Detta resonemang har emellertid icke blott ett 

 teoretiskt intresse. Det kan, som jag sedermera skall visa, bidraga att 

 klarlägga det ingalunda enkla sambandet mellan markbetäckningens sam- 

 mansättning och skogens tillväxt. 



För växterna i de naturliga växtsamhällena blir frågan om huruvida 

 ammoniak eller salpeter är den lämpligaste kväveföreningen ingalunda så 

 enkel som en fråga om markens reaktion. Även starkt surt reagerande 

 humusformer, t. ex. kärrjord, älskogens humuslager etc, kunna bilda nitrat i 

 riklig mängd. Salpeterbildningens roll visar sig däremot i växtsamhällets 

 allmänna fysionomi. Där en mer eller mindre riklig nitratbildning försiggår, 

 där präglas växtsamhället av mera mesofila eller, när det gäller klipp- 



