STUDIKR ÖVKR SALrETKRIULDNIXGEX 1 NATlKLKiA JOKli.MANER. 40 I 



förete ett allt annat än växtligt utseende, komma sluttningarnas gran- 

 skogar att höra till våra allra vackraste och växtligaste. Marken och 

 markbetäckningen förete lika stora skillnader. På de mest gynnsamma 

 platserna kommer intet blekj ordsskikt till utbildning, vi ha alldeles som 

 i brunjorden en jämn övergång mellan de översta humusrika skikten 

 och den underliggande mineraljorden, humustäcket har utpräglad mull- 

 struktur, kvävet omsattes till salpetersyra. Granskogens normala en- 

 formiga markbetäckning har ersatts av en ört- och gräsvegetation (jmfr 

 t. ex. granskogen i Undrom sid. 462). De olikheter, som i avseende på 

 markbildningen finnas mellan Jämtlands silurområde och mellersta och 

 södra Sveriges kalkområden sammanhänga med olikheterna i klimatet. 

 Det norrländska klimatet är utan tvivel ett ännu mera utpräglat podsol- 

 klimat än mellersta Sveriges, förhållandet mellan avdunstning och neder 

 börd gestaltar sig ännu ogynnsammare för avdunstningen, den kortare som- 

 maren och den lägre temperaturen gynnar uppkomsten av starkt sura 

 humusformer, som starkt befordra podsoleringen. Urtvättningen av lös- 

 liga salter försiggår därför på det hela taget starkare i Norrland (se även 

 Olof Tamm i 91 2). 



Den olikhet, som sluttningar och plana marker förete med hänsyn till 

 markbildningen och floran, sammanhänger på det närmaste med den lösta 

 kalkens vandringsriktning kan även spåras i markens topografi i smått t. ex. i 

 Ammers kronopark (se sid. 470). På den plana marken föres den lösta kalken 

 huvudsakligen nedåt, sålunda bort från humustäcket, i sluttningarna där- 

 emot rör sig vattnet mera utmed markens yta, urtvättningen blir mindre 

 stark och en tillförsel av mineralämnen från högre belägna trakter kan 

 t. o. m. äga rum. I ett sådant klimat som Norrlands visar sig därför 

 kalkens inverkan pä markbildningen och vegetationen ofta icke där den 

 anstår i marken utan där, dit den lösta kalken föres av vattnet. De plana 

 markerna, som så småningom berövas sin kalkhalt, ha en torftig vegeta- 

 tion, skogarna få ett utpräglat råhumustäcke och växa i regel mindre 

 väl. Sluttningarna däremot, där kalkuttvättningen sker mindre snabbt, 

 eller där en kalktillförsel äger rum, utmärkas av en örtrik vegetation, 

 humustäcket har utpräglad muUstruktur, kvävet omsattes till salpeter och 

 granskogarna förete den högsta grad av växtlighet. 



Kalkens uppträdande visar sig dessutom i torvmarkernas vegetation. 

 Det kalkhaltiga vattnet ger upphov till kärrformationer och många kalk- 

 växter uppträda företrädesvis i försumpningarnas randformationer. Där 

 kan man t. o. m. finna så egendomliga vegetationsbilder som guckuskon 

 [Cypripedium Calceolus), växande i mitten a\- en tuva av SpJiagnuui 

 fuscum (se fig. 29). 



Alldeles analoga företeelser återfinnas, då man jämför floran på urkalk 



