404 }IKNRIK HESSELMAN. 



liksom också i den bättre genomluftning, som är en följd av rörligare 

 vatton (jmfr även Hesselman i g ig). Liknande företeelser möta överallt 

 i skogarna, ehuru mer eller mindre utpräglade. I skarpa sluttningar är 

 marken vanligen av bättre beskaffenhet än på mera plan terräng, blek- 

 jordslagret mindre skarpt utpräglat och humustäcket av en gynnsam- 

 mare beskaffenhet. I detaljerna kan man väl finna starka växlingar, och 

 undantag från regeln kan man också se, men i det stora hela har det 

 sin riktighet, vad här sagts om sluttningarnas företräde i avseende på 

 markbeskaffenheten. Överallt rör det sig om samma grundprincip för 

 markbildningen, uttvättningen av de översta markskikten och elektro- 

 lyternas vandring, vilka dels såsom näringssalter direkt gynna trädens 

 växt, dels ock påverka omsättningen av humustäcket och därigenom indirekt 

 influera på vegetationen. Där förhållandena äro särdeles gynnsamma, 

 såsom i områden med kalkhaltig berggrund, träffa vi på sluttningarna 

 ända upp i Lappland i ett utpräglat podsolklimat marker, som likna 

 brunjordarna och i vilka det organiska kvävet omföres till salpeter. Ex- 

 mepel på dylika marker lämna t. ex. de närmare skildrade örtrika gran- 

 skogarna å krpk. Undrom i Jämtland samt vid Djupdal och å krpk. Björn- 

 berget i Vilhelmina sn i Lappland (se sid. 463, 464). Andra exempel ha 

 vi i de örtrika björkängarna vid Mullfjället i Are och å Tåsjöberget i 

 Ångermanland (se 439, 440). På mera kalkfattig mark utbildas en liknande 

 ehuru ej så utpräglad jordmänstyp t. ex. å Rokliden. 



I princip bör man enligt min uppfattning på samma sätt förklara 

 vegetationen och markbildningen i lunddälderna. Dessa utbildas som 

 nämnts, omkring bäckar och smärre vattendrag. De salter, som uttvät- 

 tats eller utlösts ur de marker, varifrån vattnet kommer, påverka hu- 

 musbildningen i lunddälden. Oaktat maskar synas förekomma i ringa 

 mängd, har humustäcket alltid en ganska utpräglad muUstruktur. Kvävet 

 omsattes i stor omfattning till salpetersyra, det stora flertalet växter äro 

 rika på nitrat. Markbildningen och omsättningen i humustäcket försiggå 

 här, tack vare det elektrolythaltiga vattnet, på samma sätt som i södra 

 och mellersta Sveriges rena muUmarker. Växter, som fordra en sådan 

 jordmån, finna därför sin trevnad i lunddälden och där träffar man också 

 ej så få sydskandinaviska relikter. 



I de undersökta lunddälderna i Helsingland (se sid. 446, 450) funnos 

 såväl alm som lind (se fig. 30) samt vidare olvon {yibnrnum opuliis)^ måbär 

 {Ribes alpimiin) och try [Lonicera xylosteiDu ) förutom en del örter och 

 gräs. Gunnar Anders.son och Selim Birger (1912) ha i sitt bekanta 

 arbete om den norrländska vegetationens invandringshistoria framhållit 

 sydbergens roll för de sydskandinaviska arterna på grund av den 

 högre temperatur och det frostskydd, som dessa lokaler erbjuda de mera 



