4o6 HENRIK HESSELMAN. 



köldömma arterna. Även om, såsom jag nyss påpekat och ytterligare 

 kommer att belysa, markbeskaffenheten har sin betydelse för dessa syd- 

 skandinaviska arters uppträdande, så är dock den högre temperaturen 

 alldeles avgjort en mycket viktig faktor. Den ger sig så till vida till- 

 känna på de undersökta lokalerna i Hälsingland, som de nyssomnämnda 

 vedväxterna uteslutande förekomma i de starkt sluttande lunddäldernas 

 allra översta partier, där väl frostfriheten är som störst, medan de sak- 

 nas i de lägre, ehuru någon egentlig skillnad knappast torde förefinnas 

 i avseende på markbeskaffenheten. 



De egentliga sydbergen ha en markbeskaffenhet, påminnande om lund- 

 däldernas; humustäcket är muUartat, och k\ävet torde i regel omsättas 

 till salpeter. Åtminstone är så fallet i ett av mig undersökt, hittills ej i 

 litteraturen beaktat sydberg, Hundberget vid Älv.sbyn i södra Norrbotten. 

 Florans allmänna karaktär, den alls ej ovanliga förekomsten av sådana 

 utpräglade nitratväxter som stinksyska [Stac/iys sihmtica) och hallon 

 {^Ruhus idcEus) m. fl., tala för att salpeterbildning ofta förekommer i syd- 

 bergen. Vi ha här för övrigt samma villkor för salpeterbildning, som på 

 många andra sluttningar. Genom de oupphörliga rasen blandas humus 

 och mineralpartiklar med varandra, och ofta fuktas marken av ur berget 

 framsipprande vatten, som under sin väg genom springor och sprickor 

 löst ut saltar, som kunna påverka humusämnena. I den överensstäm- 

 melse i avseende på kvävets omsättning, som finnes mellan sydbergs- 

 lokaler och lunddälder, har man enligt min uppfattning att söka en av de 

 viktigare orsakerna till att båda slagen av ståndorter äro lämpliga för sydskan- 

 dinaviska relikter. Många av dessa äro ju ganska utpräglade nitratväxter. 



Ser man på de stora dragen av den geografiska fördelningen av olika 

 växtsamhällen i Norrland, framträda de markbildande faktorernas stora 

 betydelse med oavvislig klarhet och tydlighet. De mera jämna eller 

 sakta sluttande markerna bliva alla, även på kalkhaltig mark, mer eller 

 mindre starkt podsolerade, barrskogarna med sin enformiga vegetation 

 av mossor eller lavar och ris bliva de härskande växtsamhällena. Endast 

 under kortare tidsperioder ersättas barrskogarna av växtsamhällen, fram- 

 kallade av skogseldar, som i de översta markskikten förorsaka ganska djup- 

 gående, men dock mera tillfälliga förändringar. I samband med och delvis 

 som en följd av podsoleringen står den allmänna förekomsten av försumpade 

 skogsmarker, vilka i synnerhet i sluttningar mot norr ha en betydande ut- 

 bredning. Där podsoleringen motverkas eller förminskas genom tillförsel 

 av mineralsalter eller där genom starkare lutning urtvättningen är nedsatt, 

 bli de mossrika barrskogarnas enformiga markbetäckning uppblandad med 

 en del gräs och örter. Där mineraltillförseln är stark, i synnerhet i kalk- 

 rika trakter, får möss- eller risvegetationen vika för en ört- och gräsrik mark- 



