4o8 HENRIK HESSELMAN. 



hållandet mellan nederbörd och avdunstning, förorsaka en stark uttvätt- 

 ning av de översta markskikten och gynna uppkomsten av utpräglat 

 sura humusformer. Inom vissa områden i Norrland, nämligen i de övre 

 delarna av Dalarna och Härjedalen samt i övre delen av inre Norr- 

 botten kan man visserligen säga, att verkligt xerofytiska växtsamhällen, 

 nämligen tallhedarna, förhärska. Dessa trakter höra emellertid till Norr- 

 lands mest kontinentala områden. 



Förflyttar man sig från Norrland söderut, bliva förhållandena mindre 

 utpräglade. I det stora hela är i synnerhet i mellersta och östra Sverige 

 markens podsolering mindre framskriden och detta även i barrskogarna, 

 vilkas råhumustäcke vanligen är av en mera gynnsam beskaffenhet än i 

 Norrland. Redan i Norrland märker man en tydlig skillnad mellan dess 

 norra och södra delar. I nordligaste Sverige är tendensen till uppkomsten 

 av råhumus även utanför barrskogen vida starkare än t. ex. i mellersta 

 Hälsingland, något som även framgår av sammansättningen av vegeta- 

 tionen på hyggen och andra öppna platser i skogarna. Men liksom 

 klimatet överhuvudtaget är ett mindre utpräglat podsolklimat, komma 

 sådana växtsamhällen, som i viss mån motverka podsoleringen, att spela 

 större roll i vegetationen. Hit höra framförallt de av ädla lövträd bestå- 

 ende växtsamhällena. 



Dessa samhällen inverka på marken på ett annat sätt än barrskogarna. 

 Växtavfallets söderdelning befordras i större utsträckning än i barrskogen 

 av maskar och insekter, som genom sin grävande verksamhet åstad- 

 komma en intim blandning av humus och mineraljord. Härigenom bildas 

 mindre sura humusformer än i barrskogarna. Vidare råder en utpräglad 

 skillnad mellan lövskogen och barrskogen i avseende på vattenhushåll- 

 ningen i de översta markskikten. Lövskogen är vår, höst och vinter 

 kal, den senare ständigt grönskande. Medan träden äro olövade, är 

 vatten a vdunstningen från markytan mera livlig, vilket i sin mån medför 

 en transport av salter uppåt mot de övre markskikten. Även om denna 

 faktor endast om vårarna, då avdunstningen är mera betydande, torde 

 ha någon egentlig betydelse, bör den ej helt underskattas. Den under- 

 stödes emellertid i sin mån av den rika vegetation av gräs och örter, 

 som kläda marken, och som åstadkomma en uttorkning av de översta 

 markskikten, som i sin tur bör befordra en uppåtgående vattentransport. 

 I barrskogen är hela vattentransporten mera riktad nedåt, i synnerhet 

 blir detta fallet i skogar med ett mosstäcke av Hypnuin- och Hyloco- 

 immn-arter, som så gott som uteslutande leva på atmosfärens vatten 

 och ej taga någon fuktighet från marken (se t. ex. Oltmanns 1887) 

 I den lövfällande skogen finnas sålunda vissa faktorer även i avseende 

 på vattenhushållningen i de översta markskikten, s(im motverka markens 



