STUDIF.K ()\KR SAI.PKTERlilLDXIXGliX I XATUKI.IGA JORDMAXER. 413 



I tab. 7 meddelas analysresultaten angående de undersökta jordpro- 

 vens kvävehalt uträknad i procent såväl av jordens torrvikt som av dess 

 humushalt, bestämd såsom glödgningsförlust. Det visar sig härvidlag 

 en ganska anmärkningsvärd skilnad mellan de salpeterbil- 

 dande och de icke salpeterbildande jordarna, de förra ha van- 

 ligen en kväverikare humus än de senare. Hos de salpeterbil- 

 dande växlar humusens kvävehalt från 1,3 °o — 5,0 %, de lägsta värdena 

 visa härvidlag jordproven från örtrika granskogar (Vilhelmina, Lappland 

 1,6 och 1,8 %) samt jordprovet från en fjällbäck vid Duved, (1,3 %). 

 Den kväverikaste humusen uppvisar det undersökta beståndet i Dalby 

 hage, nämligen 5 %. Ser man på de egentliga mulljordarna, sådana 

 man träffar dem i lövängar och under bestånd av ädla lövträd, varierar 

 kvävehalten omkring 3,5 k 4,0 %. Mycket kväverik humus ha vanligen 

 alskogar och lunddälder, i vilka senare alen nästan alltid ingår som en 

 viktig beståndsdel. 



Mycket lägre kvävehalt uppvisa rahumusjordarna. Humusens kväve- 

 halt varierar från 1,5 % till 2,8 %, det sista höga värdet har dock en- 

 dast anträffats hos en rähumus av mera gynnsam, nästan mulliknande 

 struktur. I allmänhet torde man kunna anslå rähumusens kvävehalt till om 

 kring 1,8 ä 1,9 %■ En märkligt hög kvävehalt visar provet av mulljorden 

 från det bästa, i avseende på arealen helt obetydliga barrblandbeståndet 

 om 1,500 kbm å Jönåkers häradsallmänning. Humusens kvävehalt uppgår 

 här till den mycket höga siftran av 7,7 %. Denna jord har vid lagring icke 

 visat nitrifikation, den förtjänar otvivelaktigt en förnyad undersökning. 



Orsaken till dessa här nämnda skillnader torde man helst böra söka i 

 den olika förmultningshastigheten, ju snabbare och jämnare den för- 

 siggår, dess högre blir humusens kvävehalt, ju långsammare, 

 dess lägre. Arida områden, där förmultningen av organiska ämnen 

 går vida snabbare än i humida, ha en kväverikare humus än dessa 

 senare (se t. ex. Ramaxn 191 i, sid. 163 — 164). En sak, som förtjä- 

 nade att undersökas, vore att utreda, om mulljordarnas högre kvävehalt 

 även vore att tillskriva en rikligare förekomst av kväveassimilerande 

 organismer. Som ett litet observandum torde härvidlag förtjäna fram- 

 hållas, att just Dalby hage visar sig ha en mycket kväverik humus. 

 Marken är där kalkhaltig och möjligen finnas här betingelserna för A::o- 

 tobaktcr, den kraftigast kväveassimilerande bakterien (se sid. 431). 



De här nämnda värdena på humusens kvävehalt få emellertid icke 

 utan vidare tagas som utgångspunkter för bedömande av markens kväve- 

 förråd. Denna bör naturligtvis angivas genom absoluta tal, hänförande 

 sig till en viss yta och visst djup av marken. De härför erforderliga 

 undersökningarna har jag emellertid ej ansett mig ha tid att i detta 



