srrniER över salpetkrbildnixgex i xaturliga jokkmAnek. 417 



vuxna träd, ha dessa undersökningar ej samma värde för denna studie 

 som för diskussionen om trädens föryngringsfysiologi. 



För att bedöma beståndets d. v. s. de mera utvuxna trädens kväve- 

 behov har man därför än så länge endast en mera indirekt väg att följa, 

 nämligen att undersöka, om utvecklingen och tillväxten förlöpa hastigare 

 på mark med eller utan nitrifikation. Det ligger i sakens natur, att 

 denna väg ej kan lämna ett i vetenskapligt hänseende så strängt svar 

 på frågan som ett verkligt fysiologiskt experiment. Marker med och utan 

 nitritikation skilja sig vanligen från varandra även i andra avseenden än med 

 hänsyn till kvävets omsättning. Framförallt ha vi sett, att de salpeter- 

 bildande jordarna vanligen äro rikare på näringssalter eller elektrolyter 

 i ytlagren än de icke nitrifierande, och denna faktor måste även kunna 

 gynnsamt inverka på trädens tillväxt. Med all reservation på grund av 

 dessa svårigheter skall jag härnedan genom att jämföra bestånd på olika 

 slags marker söka belysa denna fråga närmare. 



Det torde icke ligga någon överdrift i det påslåendet, att samtliga 

 trädslag visa sin högsta tillväxt på god muUjord. MuUjorden har från 

 beståndsskötselns synpunkt endast en nackdel, nämligen att vissa träd, 

 t. ex. tallen gärna bli kvistiga och grovgreniga. Då efter vad denna 

 undersökning visat, kvävet i muUen normalt överföres till salpetersyra, 

 har man sålunda all anledning anse, att salpetern måste vara en god 

 kvävekälla för träden, alldeles som förhållandet är med de flesta högre 

 gröna växter. Dock visa tydligen olika träd i detta avseende en mycket 

 olika grad av känslighet. 



De träd, som äro mest beroende för sin normala utveckling av jordens 

 mulltillstånd, torde ock vara mera utpräglat nitratofila än de, som även 

 förete en mycket god utveckling på mera. godartad rähumus. Till de 

 mera nitratofila böra vi därför räkna sådana träd som bok, ek, alm, 

 lind, ask och dylika. Några av dessa, t. ex. bok och ek, ha varit före- 

 mål för experimentella studier av ALBERT och MÖLLER (19 16). Deras 

 försök ha ej lämnat några mer otvetydiga resultat, men kunna med 

 hänsyn till bok och ek sammanfattas pa så sätt, att chilesalpetern är som 

 kvävekälla underlägsen kalksalpetern, vilken senare överträffar ammonium- 

 sulfat. Bästa resultatet ha de dock erhållit med råhumus, i synnerhet 

 visade sig eken synnerligen tacksam för en råhumusgödsling. Som jag 

 i nästa avhandling kommer att visa, har den behandling, som de under- 

 kastat sina råhumusprov, med all sannolikhet medfört en nitrifikation. 

 Även om man t. o. m. kan skada plantorna genom en nitratgödsling, 

 är dock en salpetertillförsel ur humus den bästa kvävenäringen. Det är, 

 som förut framhållits, en stor skillnad mellan en nitratgödsling och salpeter- 

 tillförseln från en humusjord. Den förra har benägenhet att framkalla en 



