4i8 UF.XRiK hessei.:man. 



alkalisk reaktion hos jorden, som kan vara skadlig, ehuru salpetern såsom 

 sådan är en utmärkt kvävekälla. Ett exempel härpå finna vi i P. E. 

 Mullers och Weis' (1906) undersökningar och experiment med bok- 

 plantor. De unga bokplantorna utvecklade sig bäst i en hmnusjord, som 

 genom kalkning bragts i nitrifikation. Den sakta flödande salpetertillför- 

 seln var för dem den bästa kvävekällan. Ett icke fullt så gott resultat 

 gav användning av enbart chilesalpeter. Vattnades bokplantorna i den 

 nitrificerande humusjorden med en svag lösning av chilesalpeter, blev 

 kvävetillförseln för livlig och plantorna fingo ett mindre sunt utseende. 

 Dessa experiment visa hur man genom gödslingsförsök med de vanliga 

 mineraliska kväveföreningarna ej kan undersöka trädens kvävebehov. En 

 nitrificerande humus erbjuder träden så helt andra betingelser än en mi- 

 neralgödsling, att man ej utan vidare kan överföra resultaten av dylika 

 försök på förhållandena i naturen. Ett ytterligare exempel härpå erbjuda 

 alskogarna. HiLTXEK visade (1896), söm förut omnämnts, genom experi- 

 ment, att alens rotknölsbildning hämmas om försöksplantorna uppdragas i 

 en salpeterhaltig lösning. Alskogarna höra dock till de växtsamhällen, där 

 nitrifikationen i marken är som allra livligast, och ändock bruka alröt- 

 terna vara synnerligen rikligt försedda med knölar. Men aljorden reagerar 

 surt, medan det är mycket möjligt, att Hiltner vid sina försök genom an- 

 vändandet av kalisalpeter åstadkom en alkaliskt reagerande näringslösning. 

 Barrträden, gran och tall, växa, som vi veta, synnerligen bra på något 

 rähumusartad, ej nitrifierande mark, och vi träffa på dem de mest vackra 

 och virkesrika bestånd, såsom i Jönåkers häradsallmänning i Söderman- 

 land. Som förut omtalats, försiggår i dessa marker ingen nitrifikation, och 

 barrträden fä där på sin höjd åtnöja sig med ammoniak. Men även vad 

 dessa träd beträftar, synes salpetern vara en ännu lämpligare kvävekälla. 

 Våra örtrika granskogar höra till de mest produktiva. Undantagas några 

 bestånd i Skåne och Halland, som äro uppdragna ur frö av tyskt ur- 

 sprung, representeras de av skogsavdelningens gran provytor, som tillhöra 

 den högsta växtlighetsklassen av örtrika typer. De bästa provytorna äro 

 nämligen belägna på Omberg, på hyperitmorän vid Mölnbacka i Värmland 

 och i Kinneskogen i Västergötland. Till högsta växtlighetsklassen hör ock 

 det närmare undersökta vackra granbeståndet vid Algölskvarn i Söderman- 

 land. Av dessa äro de två första och det sistnämnda beståndet närmare un- 

 dersökta, i alla tre omsattes humuskvävet till salpeter. Den örtrika gran- 

 skogen å krpk. Undrom i Jämtland hör ock till de vackraste av skogs- 

 avdelningens provytor i denna del av landet. De örtrika granskogarna 

 i Norrland torde ock i regel med hänsyn till växtligheten överträffa 

 övriga skogstyper. Går man igenom skogsavdelningens granprovytor, 

 finner man sålunda, att de, som visa den högsta produktionen, stå på 



