STLDIER ÖVER SAI.PF.TEKniLDXIXGKN I XATUKI.IGA JORDMÄXER. 419 



sådan mark, där kvävet nitrifieras. Även försöken pä de danska ljung- 

 hedarna visa en större växdighet hos granen på nitrifierande mark 

 (Muller och Helms 19 i 3). 



Mera oklar är i värt land frågan om tallens ställnmg till salpetern. 

 De örtrika tallbestånden pa Gotland förete ingen högre grad av växtlig- 

 het, framförallt är skogen ganska kort och träden grovgreniga (se hg. 

 15). Det vore emellertid ytterligt förhastat, om man ville anse, att den 

 nitrifikation, som förekommer i dessa marker, skulle vara orsaken härtill, 

 man har här sannolikt att göra med en mångfald ogynnsamma fak- 

 torer, härrörande av såväl khmatet som den föregående beståndsskötseln. 

 Erfarenheten från de nordtyska skogarna visar nämligen, att även tallen 

 företer sin högsta grad av växtlighet på sådan mark, där kvävet nitri- 

 fieras. VOGEL VON Falckexsteix (1913) har undersökt nitrifikationen 

 i en del tyska skogsjordar. Han fann, att det förekommer en rätt livlig 

 salpeterbildning i sådana bestånd av de nordt}-ska tallskogarna, där det 

 finnes en undervegetation av bok. Han uppskattar på grund av sina 

 försök salpeterbildningen till ett så pass högt belopp, att tallens kväve- 

 behov därigenom fullständigt täckes. Han finner också, att markens 

 bonitet stiger med kvävets omsättning till nitrater och hans resultat äga 

 för denna diskussion ett alldeles särskilt intresse. Han undersökte i 

 mineralogiskt hänseende mycket likformiga jordar, nämligen flygsandsdyner 

 (VOGEI. VON Falckenstein 191 i), som på grund av olika beståndsbe- 

 handling hade en växlande halt av kväve och humus. Ehuru markerna 

 i mineralogiskt hänseende äro synnerligen näringsfattiga, växa dock där 

 mycket vackra tallskogar, men tallskogens växtlighet beror av markens 

 förmåga att bilda nitrater. De bästa markerna bilda de största nitrat 

 mängderna. Då de olika markerna i mineralogiskt hänseende äro lik- 

 värdiga, framträder salpeterbildningens roll för skogen så mycket klarare. 



Den erfarenhet, som föreligger på detta område, visar sålunda, att 

 samtliga träd växa bäst på sådan mark, där kvävet nitrifieras, 

 och att vid en jämförelse mellan i mineralogiskt och fysikaliskt 

 hänseende likformiga marker bon i te ten stiger med markens 

 förmåga att bilda salpeter. 



Pä grund av klimatets beskaffenhet och markens kalkiattigdom bildas 

 helst i våra skogar icke nitrificerande råhu musformer. Fråga är emeller- 

 tid, om ej vår skogsskötsel mången gång kan länkas i en sådan riktning, 

 att vi kunna framalstra salpeterbildande humusformer. V^ad som då när- 

 mast är att tänka på är den roll, som en inblandning av lövträd i våra 

 barrskogsbestånd kan spela för humuskvävets nitrifikation. Endast tvenne 

 sådana bestånd ha av mig hittills undersökts, båda belägna i Norrland och 

 uppkomna efter brand. I det ena visade sig en liten tendens till sal- 



