46 
Siderødder, ordnede 1 2 Længderækker; tørrer Hovedroden i Luften, 
skrumper den ind saaledes, at der tilhøjre og venstre dannes 2 Længde- 
furer, fra hvilke Siderødderne udgaa; disse sidste grene sig; i alt har 
jeg paa vort Exemplar kun iagttaget 3 Generationer af Siderødder. 
De tyndeste Rødder, c. 0., mm. tykke. have følgende Bygning: 
Yderbark og-Epidermis tilsammen udgjøre 4—5 Lag af firkantede 
eller noget fladtrykte Celler, hvis Vægge paa de fleste Rødder ere 
farkbelsle helt ind til Perikambiet; Yder Pk rost inderste Cellelag, der 
repræsenterer Karbundtskeden, ligner de andre Cellelag. Den centrale, 
paa Tværsnit kredsrunde Karbundtstræng indeholder 2, i Midten sam- 
menstødende, kraftig uddannede primære Kargrupper af sædvanlig 
Bygning; de yderste og mindste Kar ere Spiralkar, derefter følge Net- 
kar og prikkede Kar; kun paa Rødder af lidt større Førlighed slutte 
sig til Midten af de primære Kargrupper, og korsvis modsat for dem, 
2 sekundære Vedpartier, bestaaende dels af prikkede, ægte Kar, dels 
af prikkede Trakeider. Afvexlende med de 2 primære Kargrupper, 
og altsaa lige ud for de 2 sekundære Vedpartier, ligge 2 større 
Grupper af Blødbast; Cellerne i disse ere for en stor Del ordnede i 
radiale Rækker; de bestaa af Sirør, hvis Kallusdannelse kan være 
ualmindelig stærk og saaledes formet, at Sipladen i optisk Længde- 
snit kan vise sig timeglasformet; desuden indeholder Blødbasten. al- 
mindelige Kambiformceller. Vistnok maa det Parti af Blødbastgruppen, 
der ligger den sekundære Vedmasse nærmest, opfattes som et svagt ud- 
viklet Kambium, der imidlertid ikke strækker sig udenfor Karbundtet. 
Paa Rødder, der have naat en vis Tykkelse, voxer Perikambiet 
ud paa sædvanlig Maade, sprænger og afkaster Yderbarken; ved tan- 
gentiale og senere ogsaa radiale Delimger danner Perikambiet en ny 
Yderbark, hvis ydre Parti hurtig forkorkes, medens det indre Parti 
danner et Korkkambium; det synes, at dette ogsaa kan danne enkelte 
Celler indadtil; Korkcellerne ere meget rummelige. Ogsaa i andre 
Dele af den centrale Karbundtstræng viser sig i tykkere Rødder væ- 
sentlige Forandringer. De 2 sekundære Vedpartier findes uddannede 
som 2 i Tværsnit smalt kileformede Partier; undertiden er det ene 
Vedparti i Spidsen 2kløvet ved en Marvstraale. Ogsaa Blødbasterup- 
perne ere anseligere og undertiden den ene af dem ligeledes kløvet. 
Fremdeles optræde Sejbastceller; disse ere temmelig lange, kort til- 
spidsede, meget tykvæggede, saa at Celleluman paa Tværsnit kun viser 
sig som et Punkt; de have tydelig Lagdeling; i de tyndere Rødder 
fmdes endnu kun faa af disse Celler, i tykkere Rødder tiltager deres 
Antal saa stærkt, at de komme til at spille en overvældende Rolle; 
de slutte ikke sammen i faste Bundter, men optræde spredte i Paren- 
kymvævet, dels udfor og omkring Blødbastgrupperne, dels i Barken 
udfor de 2 store primære Marvstraaler, dels endelig i selve disse, alt- 
saa i umiddelbar Nærhed af de primære Kargrupper. I tykkere Rød- 
der optræder endnu én ejendommelig Celleform, nemlig de fra 
Hookers Beskrivelse bekjendte krystalførende Sklerenkymceller (jfr. 
ogsaa De Bary: Anatomie der Veg. p. 140 0. a. St.); altsaa store, 
valseformede, kort tilspidsede, ofte forevsg BØR meget tykvæggede, 
forveddede Celler, i hvis yderste Cellelag findes indlejret talrige Kry- 
staller af oxalsur Kalk. Af disse Celler findes i den 2 Aar gamle 
Rod forholdsvis faa; selv i de tykkeste Dele af Roden ses sjælden 
flere end 10—12 paa det samme Tversnit; de ere spredte imellem de 
almindelige Bastceller, dog saaledes, at de for største Delen ere lejrede 
dels i de 2 store primære Marvstraaler, dels i Barken udfor disse. 
I det livskraftige, protoplasmarige Parenkymvæv, hvori alle de i det 
foregaaende omtalte Dannelser ere indlejrede, finder ret livlig Celle- 
deling Sted, der opstaa altsaa idelig nye Celler, ikke blot 1 Inder- 
rer dg 
