65 
Winthers, og Udarbejdelsen er ogsaa foretagen med stor Dygtigied 
og Flid. Selvfølgelig kan Ingen nu til Dags være lige godt hjemme 
i alle Afdelinger af Svampenes omfattende Klasse, saa at Behandlingen 
jo ikke overalt vil blive lige sagkyndig og selvstændig. Saaledes 
slutter Forfatteren sig, hvad Hymenomycetes angaar, nøje til E. Fries' 
»Hymenomycetes europaei”, og bevarer endnu den altfor omfattende 
og omfangsrige Slægt Ågaricus; men desto mere kan man vente hvad 
de Grupper angaar, som Forfatteren specielt har studeret. Værket 
er ved Begyndelsen af hver Familie ledsaget af en Række Træsnit, 
som væsentlig skal tjene til at belyse Slægtskarakteren. Hver Årt 
er forsynet med en klar affattet, omhyggelig Beskrivelse, ledsaget af 
de fornødne Mikrometermaal af Sporer og andre Formeringsorganer., 
Derimod savnes enhver Angivelse af, om de beskrevne Årter ere 
hyppigt forekommende eller sjældne; det stedlige Forhold (statio), 
hvorunder Arterne optræde, er angivet, men Voxested og Udbredelse 
(habitatio) ere aldeles forbigaaede. 
Hvad Nomenklaturen angaar, holder Forfatteren sig til det stren- 
est mulige Autoritetsprincip. Svampen tillægges det Årtsnavn, der 
ørst, fra Linné af, er givet et hvilkensomhelst Udviklingstrin af paa- 
gjældende Art, selv om den hos den første Forfatter kun er opført 
som en Varietet; forsaavidt den ældste Forfatters Species-Navn er 
kollektivt, benyttes det for den af de nye Arter, som ikke allerede 
har et: ældre Navn. Den Autor, der først har benyttet Årtsnavnet, 
anføres i Parenthes, forsaavidt Svampen senere er henført til en anden 
Slægt, medens den Forfatter, der først har kombineret Slægts- og 
Årtsnavn, ikke nævnes. Ville vi lidt nærmere betragte disse Reglers 
praktiske Anvendelse hos Uredineerne, viser sig strax adskillige Mis- 
ligheder. Medens det ellers, i Følge de Barys Opfordring, har været 
Regel blandt Mykologerne at benytte det for Teleutospor-Formen 
først givne Artsnavn, bliver derimod her mange af disse almindelig 
brugte Artsnavne forkastede, nemlig forsaavidt enten en Uredo eller 
endog en Æcidieform af samme Årt tidligere er beskreven og givet 
Navn. Dels fremkommer herved Benævnelser, som ofte passe meget 
slet til Arten, saasom Phragmidium subcorticium for den almindeligt 
paa Rosenblade optrædende Rust; Phragmidium Fragariae for en paa 
Potentilla, men aldrig paa Fragaria i dette Navns nuværende Betyd- 
ning snyltende Rust; Melampsora Salicis capreae for en paa alle Pile- 
arter lige hyppig forekommende Svamp; Coleosporium Sonchi arvensis 
for en ikke alene paa alle Arter Sonchus, men paa en Mængde andre 
til de forskjelligste Grupper af Synantherer hørende Planter, voxende 
Rustsvamp — og lignende Exempler kunde nævnes i Snesevis. Som 
stridende mod den botaniske internationale Pariser-Kongres' Beslut- 
ninger (Art. 36 nr. 8) kan ogsaa anføres den altfor store Mængde, af 
to Ord dannede Artsnavne, af hvilke der, paa Grund af det kon- 
sekvent gjennemførte Autoritetsprincip, findes alene blandt Uredineerne 
ikke mindre end 31. 
Den paa Årter saa rige Slægt Puccinia, hvoraf der er beskreven 
121 Arter (foruden nogle tvivlsomme), er delt i 5 Grupper. Fordelin- 
gen af Arterne indenfor disse har dog kun midlertidig Gyldighed, og 
navnlig vil jo saa godt som hele Gruppen Hemipuccinia blive at hen- 
føre til andre Grupper, efterhaanden som de endnu ukjendte Æcidier 
opdages. Ved den anvendte Inddeling kommer ogsaa saa nærstaaende, 
om overhovedet forskjellige, Arter som P. Asteris og P. Tanaceti eller 
som P. Vulpinae og P. Caricis til at staa fjærnt fra hinanden. 
Skjønt Forfatteren i Almindelighed har været forsigtig ved Kom- 
bination af forskjellige Udviklingsstadier, i hvilken Henseende den af 
den tyske Svampeflora iøvrigt meget fortjente Fuckel staar som et 
