155 
hører ikke til de åd Arter af Familien, som ere fundne i Sverrig eller 
de 33 Arter, der kjendes i Tyskland, og den er kun fundet nogle 
faa Steder i England og Frankrig. Svampen, der kun var af en 
Nøddekjærnes Størrelse, var funden i faa Centimetres Dybde i en 
lille Granplantning ved Lerchenborg, og det var den Gang ikke 
muligt at finde flere Exemplarer. Da Svampen imidlertid viste sig at 
være en Sjældenhed, blev Hr. Pedersen opfordret til at fornye Ransag- 
ningen, og Foredragsholderen havde da ogsaa den Tilfredsstillelse at faa 
Efterretning om, at der var fundet en halv Snes Exemplarer til, hvoraf 
de største og friskeste bleve ham tilsendte. Nogle af Svampene 
laa saa højt i Naalelejet, at de ragede op til Overfladen. De 
fandtes alle enkeltvis og Jorden omkring den var gjennemvævet 
med et brunt Myceliefilt. De største Exemplarer våre 2 Ctm. i 
størst Udstrækning. Særlig karakteristisk ere de citronformede 
eller tykt tenformede, først ravgule, senere brune og uigjennem- 
sigtige Sporer, som ende med en Papil, og hvis hele Overflade er 
ujævn vortet og rynket. Af andre nye Bidrag til Kundskaben om 
vore underjordiske Svampe anførte Taleren, at han i sidste Efteraar 
af Prof. Diedrichsen modtog nogle Trøfler, fundne i Bot. Have, som 
viste sig at væreTuber rapaeodorum, der tidligere var fundet to 
Steder hos os. Endvidere havde Tal. af Prof. Warming modtaget en 
trøffelagtig Svamp, taget i Grib Skov af Læge P. Warming. Det 
viste sig, at Svampen tilhørte den ikke før hos os bemærkede Ela- 
phomyces variegatus Vitt. Den udmærker sig især fra alle 
andre Årter af Slægten ved sin særdeles tykke, faste, tilsidst horn- 
agtig haarde Skal. Sporerne ere mørkebrune, og efter Behandling 
med Syre viste de sig at være tæt besatte med korte Pigge. Sporerne 
vexlede betydeligt i Størrelse, nemlig fra 16 til 34 Mikr. (Tulasne 
angiver 20—22 Mikr.). Den angives ellers at have hjemme i Ege- 
og Kastanieskove i det østlige Mellem-Evropa og i Syd-Evropa. Den 
i Sverrig fundne, af Fries beskrevne E. muricatus er i Følge Tulas- 
nes Mening dog kun en Form af E. variegatus, med spidsere Pigge 
påa Peridiet. 2. I Maj 1875 modtog Taleren af Hr. Lærer J. Jep- 
pesen nogle Exemplarer af Primula officinalis, samlede i Stensballe- 
gaards Skov ved Horsens. De endnu grønne Kapsler vare alle, i 
Stedet for at indeholde Frø, fyldte med en sort Støvmasse, bestaaende 
af sammensatte Sporer, tilhørende en ubeskrevet Art af Ustilagineer- 
nes Familie. Exemplarer bleve i de nærmest følgende Aar uddelte i 
større Mængde til forskjellige Mykologer under Navn af Sorospo- 
rium Primulae Rostr. (se f. Ex. Bot. Forenings ,,Catal. des plantes” 
1880). Det er imidlertid vistnok den samme Svamp, som Dr. Mag- 
nus i Berlin fandt paa Gothland i Frugtknuden af Primula farinosa 
og som han beskrev under Navn af Urocystis Primulicola (Sitz. d. 
bot. Vereins d. Prov. Brandenburg 26. April 1878). De to Slægter 
Urocystis og Sorosporium staa hinanden saa nær, at flere Arter snart 
regnes til den ene, snart til den anden Slægt. I 1881 modtoges 
ligeledes fra Hr. Jeppesen, Exemplarer af samme Svamp, men i Pri- 
mula elatior, samlet i Rosenfeld Hestehave ved Vordingborg. Julius 
Kuhn beskrev i 1882 (i Tidsskriftet Irmischia, ref. i Bot. Centralbl. 
Bd. XIII, S. 1; hele Artiklen senere opt. i Hedwigia 1883, S. 28), 
en mærkelig Svamp, som han kaldte Paipalopsis Irmischiae. 
Den dannede et hvidt Mel i Blomster af Primula officinalis og elatior, 
som bleve faldbudte paa Torvet. Taleren fik strax en Formodning om, 
at denne Svamp udgjorde Konidier til ovenomtalte Brandsvamp, 
saavel for det fælles Voxesteds Skyld, som fordi Myceliet af Paipa- 
lopsis ganske lignede Ustilagineernes Mycelium. For faa Aar tilbage 
kjendte man rigtignok ikke til Konidiedannelser hos Ustilagineer, 
