212 
jemte den fårst upptåekte%) otvifvelaktigt mest utbredde formen med 
smala, nåstan vigglika turion-uddblad en f. ferocissima, endast skild 
genom starkare bevåpning och en f. grandifolia, hvilken genom sina 
bredt åggrunda uddblad och sin stårre hårighet aflågsnar sig ej blott 
från de begge forst nåmnda skandinaviska formerna utan åfven från 
den i Tyskland vanlige bredbladige formen. Hår fåreliggande exem- 
plar (från Bornholm) synes vara identiskt med den fårste af de ofvan 
nåmnda formerna. 
5. R. thyrsanthus Focke och 6. rosea tillhåra begge den art, som 
man fåorut allmånt kallat R. thyrsoideus Vimm. Nr. 5, utmårkt 
enom starkt hårig inflorescens, år dock ej identisk med v. velutina 
indeb. exs. Nr. 10, enår dess blad på undersidan hafva hvitt-grått 
fritludd, under det att v. velutina Lindb. har detsamma gulaktigt. 
Nr. 6 synes mig vara identisk R. thyrsanthus v. Grabowskii 
Whe. i Lindeberg Herb. Rub. fasc. II Nr. 31, hvilken åfvenledes har 
ljusråda blommor. 
7. R. Lindebergii P. J. Miiller. — De under detta namn distri- 
buerade -exemplaren hafva turionen fårad och dess suddblad bredast 
på eller nedom midten och tillhåra sålunde ej R. Lindebergii typicus 
utan den af mig benåmda f. sulcifera7"). 1 fråga varande nummer 
borde också erhållit detta namn, enår P. J. Miiller”+) i sin beskrifning 
af denna art med namnet R. Lindebergii afser den på Sveriges vest- 
kust vanlige formen med omvåndt åggrunda — vigglika turion-udd- 
blad (,Endblåttehen oblong verkehrt 'eifårmig"). 1 Hartmans Flora 
ed. XI, som åberopas bland synonymen å etiketten åsyftas åfvenledes 
hufvudformen (,uddblad mot basen afsmalnande, ofvan midten bre- 
dast"). Icke heller afse Miiller och Hartman en form med fårade 
turioner (f. sulcifera). hvilken allmån i Danmark, år sållsynt i Sverige, 
under det att tvårtom R. Lindebergii typicus, så vanlig i Skandina- 
vien, torde i Danmark hafva ringa utbredning. 
8. R. villicaulis Koehler subsp. insularis F. W. C. Areschoug — 
år identisk med den inom Skandinaviens sådra Rubus-område forekom- 
mande R. insularis F. Areschoug Sk. Fl. ed. II, och det år med stor 
glådje vi helsa detta Herr Friderichsens fynd. Det meddelade exem- 
plaret år så lika med exemplar från artens typiske lokal (Hallands 
Våderé i n. v. Skåne), som om de vore insamlade derstådes. Att ut- 
gifvarne hånfårt R. insularis till R. villicaulis synes mig vara vålbe- 
tånkt; deremot torde man måjligen hafva skål till invåndningar dere- 
mot, att den upptagits som identisk med R. similatus Lindeb. (Miller) 
och R. discolor v. pubescens Langes Flora. I Danmark såvål som i 
Sverige år R. villicaulis mycket fårånderlig och har stor formkrets; 
det blifver derfår nådvåndigt —i ett exsiccatverk måhånda mer ån i 
en Flora — att upptaga typer får dessa former och at gifva dem 
namn. Om man med utgifvarne anser R. insularis, similatus oeh dis- 
color v. pubescens identiska och sålunda låter dem alla i exsiceat- 
verket representeras af R. insularis, torde Herrar Botanici, som med 
hjelp af detsamma såka gåra sig en fårestållning om Danmarks Rubus 
villicaulis, få en oriktig åsigtt) om honom. Ty i Danmark liksom i 
") Se L. M. Neuman, »Studier &fver Skånes Hallands Flora« i Botaniska Notiser, 1888 
89 
ag. 89. 
SØ Se L. M. Neuman, Berittelse om en botanisk resa till Hallands våderå och når- 
liggande delar af Skånsk. landet etc. i »Ofversigt af K. Vetenskapsakademiens for- 
handlingar« 18+3 pag. 45. 
"”) »Versuch einer monografischen Darstellung der gallo-germanischen Arten der Got- 
tung Rubus« von P. J. Miller qag. 292. 
f) Måhånda 5, ty antagligen fins iifven f. vulnerans der. Se angående denne form L. 
M. Neumau, »Anteckningar angående Rubusfloran i nordvestra Skåne etc« i Bota- 
niska Notiser 1885 pag. 85. 
